ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 594/952/25	Головуючий у 1-й інстанції Чир П.В. 	
Провадження № 22-ц/817/79/26 	Доповідач - Хома М.В.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 лютого 2026 року  м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючої - Хома М.В. 
суддів -  Гірський Б. О., Костів О. З., 

розглянувши у письмовому провадженні без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальність "КОШЕЛЬОК" на рішення Борщівського районного суду Тернопільської області від 23 жовтня 2025 року у цивільній справі №594/952/25 за позовом товариства з обмеженою відповідальність "КОШЕЛЬОК" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2025 року ТОВ «Кошельок» звернулося в суд із вказаним позовом.
Позовна заява мотивована тим, що ТОВ «Кошельок» та ОСОБА_1 11.11.2021 року уклали кредитний договір №3022901518-514894, відповідно до умов якого позичальнику надано кредит у розмірі 5000 грн, початковим строком на 20 днів. 
ОСОБА_1 свої зобов`язання за договором належним чином не виконував, у зв`язку з чим утворилась заборгованість у розмірі 17400 грн (з яких заборгованість за сумою кредиту 5000 грн, за відсотками - 12400 грн), а тому просили стягнути з відповідача вказану суму.
Рішенням Борщівського районного суду від 23.10.2025 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 в користь ТОВ «Кошельок» заборгованість за кредитним договором №3022901518-514894 від 11.11.2021 року в сумі 7500 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 в користь ТОВ «Кошельок» понесені судові витрати на сплату судового збору в сумі 1044,14 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 4310 грн.
В апеляційній скарзі ТОВ «Кошельок» просить скасувати вказане рішення суду в частині вирішення позовних вимог, в задоволенні яких відмовлено, та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. 
Не заперечуючи щодо встановлених судом обставин про укладення між відповідачем та кредитором кредитного договору, скаржник вважає, що суд першої інстанції неналежним чином надав оцінки доказам у справі, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку про часткове задоволення позовних вимог.
Зокрема зазначає, що суд першої інстанції не врахував, що пунктом 3.6 кредитного договору, з яким позичальник був попередньо ознайомлений та погодився, встановлено, що сторони погодили, що факт користування позичальником сумою наданого кредиту після закінчення лояльного періоду користування кредитом є відкладальною обставиною, в розумінні ст.212 ЦК, що має наслідком подовження строку користування кредитом строком на 90 днів на умовах, визначених п.п.3.7 та 3.8 договору. Згідно п.п.3.6 та 3.7 кредитного договору строк користування кредитними коштами було продовжено на 90 днів.
Також вказує, що до спливу лояльного періоду у 20 днів відповідач не виконав свій обов`язок за договором та не повернув кредит та навіть не сплатив проценти за користування кредитом, що підтверджується доданим до позовної заяви розрахунком заборгованості. Тобто відповідач продовжив користуватись кредитом після закінчення лояльного періоду, що за договором є відкладальною обставиною, внаслідок настання якої строк користування кредитом продовжився до 110 днів з моменту укладення договору. Відповідно нарахування процентів за користування кредитом у цей період, розмір яких обумовлений пунктом 3.8 Договору, є законним.
Отже, на думку позивача, після спливу лояльного періоду строк користування кредитом за договором був подовжений до 28.02.2022 року, а тому висновок суду про припинення строку користування кредитом і відповідно про неправомірне нарахування процентів за користування кредитом за період з 01.12.2021 р. до 28.02.2022 р., є безпідставним.
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 - адвокат Підодвірний Т.І. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення а оскаржуване судове рішення — без змін.
Доводи відзиву зводяться до того, що позивач безпідставно нарахував проценти поза межами строку кредитування, оскільки право нарахування договірних процентів існує лише протягом погодженого сторонами строку дії договору. Після його спливу правовідносини переходять у сферу відповідальності за прострочення і регулюються ст. 625 ЦК України, яка передбачає інші правові наслідки, а не продовження нарахування кредитних відсотків. Доказів продовження строку кредиту позивач не надав, а заявлені до стягнення проценти є непропорційними, порушують принципи справедливості, добросовісності та захисту прав споживача.
В силу положень ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, доводами відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.
Обставини справи.
ТОВ «Кошельок» та ОСОБА_1 11.11.2021 року уклали в електронній формі кредитний договір №3022901518-514894, відповідно до умов якого ТОВ «Кошельок» взяло на себе зобов`язання надати ОСОБА_1 кредит для задоволення особистих потреб на наступних умовах:
-сума кредиту 5000 грн (п.1.1 договору);
-початковий строк кредитування 20 днів (п.2.1 договору, р.3, р.4 паспорту кредиту, п.1 графіку розрахунків);
-відсоткова ставка за користування кредитом у розмірі 2625 грн, які нараховуються за ставкою 2.50% від фактичного залишку кредиту за кожен день користування (пункт 1.3.2). 
-сума кредиту та нараховані відсотки за початковий строк користування позикою, на 20 днів, становить 7500 грн (5000 грн тіло кредиту + 2500 грн відсотки за користування позикою за перші 20 днів, р.4 паспорту кредиту, п.1, п.2 графіку розрахунків).
Крім того, зі змісту кредитного договору №3022901518-514894 від 11.11.2021 року видно, що у ньому міститься персональні дані відповідача, зареєстроване місце проживання, серія номер паспорта, РНОКПП, які відповідають дійсності.
Також, до матеріалів справи позивачем додано копію фото відповідача ОСОБА_1 з паспортом в руках. 
На виконання умов укладеного договору, 11.11.2021 року позикодавцем перераховано через платіжну систему «xPay» грошові кошти на банківську картку позичальника ОСОБА_1 № НОМЕР_1 у розмірі 5000.00 грн, що підтверджується листом ПАТ «МТБ Банк» №06/642-06/235 від 25.06.2025.
Як вбачається з відповіді АТ «Універсал Банк» №БТ/Е-14937 від 08.10.2025 року, на ім`я ОСОБА_1 банком емітовано платіжну карту № НОМЕР_1 та відкрито банківський рахунок НОМЕР_2 . 
З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що кредитний договір №3022901518-514894 від 11.11.2021 був вчинений сторонами в електронній формі, яка відповідно до ст. 207 ЦК України та Закону України «Про електронну комерцію» прирівнюється до письмової форми.
Згідно виписки по рух коштів по банківській картці № НОМЕР_1 за період з 10.11.2021 по 28.02.2022 слідує, що на вказаний рахунок 11.11.2021 року зараховано кошти в сумі 5000,00 грн. 
Відповідно до розрахунку заборгованості за договором №3022901518-514894 від 11.11.2021 року, складеного ТОВ «Кошельок», розмір загальної заборгованості ОСОБА_1 становить 17400 грн, яка складається із заборгованості за тілом кредиту в розмірі 5000.00 грн, заборгованості за відсотками в розмірі 12400 грн, за період з 11.11.2021 року по 28.02.2022 року.
Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права.
Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (частина четверта статті 203 ЦК України). 
Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
За правилом частини першої статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Статтею 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено, що електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-комунікаційних системах. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. У разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Відповідно до ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом.
Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
За положеннями статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Отже, згідно приписів абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосовано лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.
Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного в постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/95/12 (провадження № 14-10цс18), право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти та інші платежі за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.
Отже, у випадку настання строку виконання зобов`язання за кредитним договором позичальник повинен повернути кредитору позику у повному обсязі та нараховані на час повернення проценти.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що між ТОВ «Кошельок» та відповідачем виникли правовідносини внаслідок укладення кредитного договору. Відповідач ОСОБА_1 належним чином не виконав взятих на себе зобов`язань, заборгованість за договорами споживчого кредиту добровільно не погашена. Таким чином, суд вважав за необхідне стягнути заборгованість за тілом кредиту та за процентами в межах строку кредитування.
З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується, оскільки вони відповідають установленим обставинам справи та правильному застосуванню норм матеріального права.
Так, пунктом 2.1 кредитного договору визначено, що кредит надається строком на 20 днів (лояльний період), який обчислюється з дати підписання договору. 
Умовами п. 1.3.2 передбачено нарахування процентів за користування кредитом за ставкою 2,50 % від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом. 
Пунктом 2.2 договору сторони погодили можливість продовження строку лояльного періоду за умови сплати позичальником протягом цього періоду всіх фактично нарахованих процентів.
З графіка розрахунків та паспорта споживчого кредиту вбачається, що кредит надано на період з 11.11.2021 по 30.11.2021, сума кредиту становить 5000 грн, проценти за користування кредитом за первісний строк — 2500 грн, а загальна вартість кредиту — 7500 грн, що кореспондує строку кредитування 20 днів.
Разом з тим, позивач, обґрунтовуючи нарахування процентів у сумі 12400 грн, послався на положення п.п. 3.6–3.8 договору, за якими факт користування кредитом після закінчення лояльного періоду визначено як «відкладальну обставину» у розумінні ст. 212 ЦК України, що нібито тягне продовження строку користування кредитом до 90 днів, із застосуванням іншої процентної ставки (803 % річних, тобто 2,2 % на день).
Колегія суддів встановила, що у матеріалах справи відсутні докази вчинення відповідачем дій, передбачених п. 2.2 договору, а саме — сплати протягом лояльного періоду всіх фактично нарахованих процентів, які б свідчили про продовження строку кредитних правовідносин на умовах договору. При цьому наявність у договорі різних положень щодо строку кредитування та процентної ставки (20 днів за п.2.1 і фактичне «продовження» до 110 днів за п.п.3.6–3.8) не забезпечує однозначного розуміння змісту відповідної умови, зокрема для позичальника як споживача фінансової послуги, що суперечить вимогам ч.ч. 3, 4 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».
За таких обставин колегія суддів вважає обґрунтованим застосування правила тлумачення contra proferentem, відповідно до якого неясні (двозначні) умови договору тлумачаться проти сторони, яка їх сформулювала, тобто кредитодавця як професійного учасника ринку. З урахуванням цього, строк кредитування у даному випадку підлягає тлумаченню як 20 днів, визначений п. 2.1 договору, графіком розрахунків та паспортом споживчого кредиту.
Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування (або у разі пред`явлення вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України), а у разі прострочення права кредитора підлягають захисту у порядку ч. 2 ст. 625 ЦК України.
Отже, колегія суддів доходить висновку, що після спливу строку кредитування (20 днів) у ТОВ «Кошельок» відсутні правові підстави для нарахування процентів за користування кредитом у порядку ст. 1048 ЦК України. 
Також колегія суддів зазначає, що невиконання або неналежне виконання боржником грошового зобов`язання не може розглядатися як «відкладальна обставина» у розумінні ст. 212 ЦК України, оскільки фактично призводить до зміни істотних умов договору (строку та процентної ставки) та за своєю суттю набуває характеру санкцій за прострочення.
При цьому позивач у цій справі не заявляв вимог про стягнення неустойки, трьох процентів річних та інфляційних втрат у порядку ч. 2 ст. 625 ЦК України, а фактично нарахував суми, які мають ознаки відповідальності за прострочення, як «проценти за користування кредитом», що не узгоджується ані з умовами договору, ані з вимогами закону.
З огляду на наведене колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно визначив підстави для часткового задоволення позову, а доводи апеляційної скарги наведених висновків не спростовують.
Доводи апеляційної скарги про те, що користування відповідачем кредитними коштами після закінчення лояльного періоду є відкладальною обставиною у розумінні ст. 212 ЦК України та спричинило автоматичне продовження строку кредитування на 90 днів із правом нарахування процентів за новою ставкою, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки на вказані аргументи позивача вже було надано належну правову оцінку судом першої інстанції, з якою апеляційний суд погоджується. 
Таким чином, апеляційна скарга фактично зводиться до незгоди з правовою оцінкою доказів та умов договору, наданою судом першої інстанції, однак не містить нових доводів чи обставин, які б спростовували правильність висновку про припинення права кредитодавця нараховувати договірні проценти після спливу 20-денного строку кредитування.
Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду першої інстанції, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.
Суд зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд апеляційної інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки апеляційний суд не знайшов підстав для зміни чи скасування оскаржуваного судового рішення, тому відсутні підстав для здійснення нового розподілу судових витрат у відповідності до ст. 141 ЦПК України.
На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 367, 375, 382-384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальність "КОШЕЛЬОК" - залишити без задоволення.
Рішення Борщівського районного суду Тернопільської області від 23 жовтня 2025 року — залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню у касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.
Постанову апеляційного суду складено 9 лютого 2026 року.

Головуюча         Хома М.В.

Судді          Гірський Б.О.

Костів О.З.