Справа № 451/222/22 Головуючий у 1 інстанції: Семенишин О.З. 
Провадження № 22-ц/811/1147/25 Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

29 грудня 2025 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий – суддя Цяцяк Р.П.,
судді Ванівський О.М. та Шеремета Н.О.,
за участю: секретаря Цьони С.Ю.;
адвоката Вовчака А.В. 
– представника позивачки ОСОБА_1 ;
прокурора Мацюри Я.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою керівника Шептицької окружної прокуратури Львівської області в інтересах держави в особі Лопатинської селищної ради Шептицького району Львівської області на рішення Радехівського районного суду Львівської області від 20 квітня 2022 року,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Лопатинської селищної ради Червоноградського району Львівської області про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, а саме: на гідротехнічну споруду (водовипускну споруду), що розташована в с.Новоставці Червоноградського району Львівської області за межами населеного пункту Березівського старостинського округу Лопатинської селищної ради та складається із шахти з плоским затвором розміром 1,5х1,0х3,0 м і донним водовипуском діаметр труби 0,8 м.
Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що починаючи з 2011 року позивачка користувалась земельною ділянкою сільськогосподарського призначення (пасовище) площею 0,4037 га кадастровий номер 4623980600:10:000:3476 на території Березівської сільської ради за межами населеного пункту с.Новоставці без документів, а згодом - на підставі договору суборенди, який було укладено 23.03.2012 року з ОСОБА_2 , який орендував цю земельну ділянку у Радехівської районної державної адміністрації на підставі договору оренди землі від 23.03.2012 року, який у 2019 році за заявою ОСОБА_2 було припинено. 
У подальшому вищезгадану земельну ділянку позивачці ОСОБА_1 було передано у власність та видано Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №196734237 від 17.01.2020 року і надано дозвіл на зміну цільового призначення земельної ділянки.
Зазначалося, що позивачкою «на протязі всього часу користування земельною ділянкою, а саме з 2011 року постійно вживались заходи щодо прибирання прибережно-захисної смуги ставка, дотримання належного санітарного стану водного об`єкту, розчищення його в певних місцях від заростей та чагарників». 
Також зазначалося, що позивачка постійно використовувала та підтримувала в належному стані гідротехнічну споруду (водовипускну споруду), яка розташована біля належної позивачу земельної ділянки, а саме: чистила її від замулення, сміття. Крім цього, в 2015-2016 роках позивачка власним коштом провела комплекс відновлювальних робіт по ремонту водовипускної споруди (а.с. 4-7).

Оскаржуваним рішенням позов задоволено.
Визнано за ОСОБА_1 право власності за набувальною давністю на гідротехнічну споруду (водовипускну споруду), що розташована в с.Новоставці Червоноградського району Львівської області за межами населеного пункту Березівського старостинського округу Лопатинської селищної ради, яка являє собою залізобетонну трубу в залізобетонному лотку з плоским затвором і донним випуском, діаметром 0,8 метра, довжиною 15,0 метрів, побудовану в 1980 році (а.с. 42-46).

Дане рішення оскаржила Шептицька окружна прокуратури Львівської області в інтересах держави в особі Лопатинської селищної ради Шептицького району Львівської області.
Апелянт просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, покликаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, та на порушенням норм процесуального права і неправильне застосування норм матеріального права.
Вважає, що у матеріалах справи відсутні докази того, що ОСОБА_1 є добросовісним власником або набувачем спірних гідротехнічних споруд.
Вважає, що судом не було встановлено, що позивачка користується вказаною гідротехнічною спорудою понад 10 років, а матеріали справи не містять належних доказів про проведення комплексу відновлювальних робіт по ремонту водовипускної споруди.
Вважає, що судом не встановлено на земельній ділянці якої форми власності розташована спірна гідротехнічна споруда та проігноровано те, що власником гідротехнічної споруди може виступати лише особа, яка є власником земельної ділянки, на якій розташований водний об`єкт з гідротехнічною спорудою. 
Звертає увагу на те, що 27.01.2017 року спірна гідротехнічна споруда була взята на облік як безхазяйна, на підставі рішення Березівської сільської ради Радехівського району Львівської області від 04.10.2016 року. Згідно рішення Лопатинської селищної ради Радехівського району Львівської області від 03.01.2019 року № 10 «Про початок реорганізації Березівської, Кустинської, Нивицької та Хмільнівської сільських рад шляхом приєднання до Лопатинської селищної ради», Лопатинська селищна рада є правонаступником всього майна, прав та обов`язків Березівської сільської ради, а тому гідротехнічні споруди мають належати територіальній громаді в особі Лопатинської селищної ради (як власнику земельної ділянки) після звернення до суду з заявою про передачу безхазяйного майна в комунальну власність.
Вважає, що гідротехнічна споруда не може бути окремим об`єктом права власності, оскільки є приналежністю (складовою частиною водойми) та слідує за головною річчю. При прийнятті оскаржуваного рішення було порушено інтереси держави, оскільки вказана гідротехнічна споруда є складовою частиною ставка, який розташований за межами с.Березівка Лопатинської селищної ради Червоноградського (на даний час – Шептицького) району Львівської області площею 13,4080 га на річці Рудка, ліва притока середньої ріки Стир, басейн річки Дніпро, а тому спірна гідроспоруда в силу ст.ст. 181-187 ЦК України нерозривно пов`язана з описаним вище водним об`єктами, є приналежною річчю вищевказаної водойми, тобто - головної речі, та (з огляду на специфіку водних ресурсів) не може бути відокремлена від останнього. Зазначає, що ставок, невід`ємною частиною якого є спірна гідротехнічна споруда, не належить до замкнених природних водойм (а.с. 50-74).

Відповідач, Лопатинська селищна рада Львівської області, будучи своєчасно належним чином повідомленою про час та місце апеляційного розгляду справи, явку свого представника в судові засідання не забезпечила і про причини такої неявки суд не повідомила.
Згаданий відповідач до суду першої інстанції подав заяву про визнання позову та про розгляд справи за відсутності представника Лопатинської селищної ради Львівської області (а.с. 40-41).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення прокурора на підтримання доводів апеляційної скарги та заперечення цих доводів зі сторони представника позивачки, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з наступних підстав.

ЦПК України встановлено, що: 
- цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (статті 12 і 81);
- суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина 1 статті 13);
- доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76);
- належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (стаття 77);
- обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (частина 1 статті 82);
- при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 4 статті 263). 

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема - зі змісту позовних вимог, позивач просила визнати за нею право власності на гідротехнічну споруду (водовипускну споруду) за набувальною давністю в порядку статті 344 ЦК України. 
Статтею 344 ЦК України встановлено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.
Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.
Законодавчо встановлений порядок набуття права власності за набувальною давністю встановлений статтею 344 ЦК України передбачає наявність кількох необхідних умов (юридичних фактів).
Особа повинна добросовісно заволоділа чужим майном (1), особа повинна відкрито і безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років (2), рішення суду, як спосіб набуття права власності в порядку статті 344 ЦК України (3).
Судами встановлено, що позивачка земельною ділянкою, на якій розташована спірна гідротехнічна споруда, відкрито користується починаючи з 2011 року і протягом усього часу користування нею постійно здійснює заходи з догляду за прибережно-захисною смугою ставка, забезпечуючи його належний санітарний стан та розчищаючи водний об`єкт від чагарників і заростей. Тобто, починаючи з 2011 року і до сьогодні для забезпечення нормального функціонування згаданої водойми та свого виробничого процесу позивачка постійно використовувала та підтримувала в належному стані згадану гідротехнічну (водовипускну) споруду, розташовану біля її ділянки, зокрема - регулярно чистила її від замулення та сміття, а у період 2015-2016 років власним коштом провела комплекс відновлювальних робіт з ремонту цієї водовипускної споруди. 
Крім того, Лопатинською селищною радою Шептицького району Львівської області (органом місцевого самоврядування на території якого розташована гідротехнічна споруда), як відповідачем по справі, повністю визнано та підтверджено зазначені позивачкою обставини щодо її фактичного володіння гідротехнічною спорудою, а також визнано виконання нею всіх законних умов для набуття права власності на цю споруду за набувальною давністю, що підтверджується заявою органу місцевого самоврядування про повне визнання позовних вимог, яка наявна в матеріалах справи (а.с. 40-41).
Таким чином, своїми фактичними діями позивачка довела добросовісне ставлення до безхазяйного майна, а апеляційна скарга не містить доводів, які б спростовувати ці обставини.
Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 14.05.2019 року у справі №910/17274/17 (пункт 49) «об`єкт давнісного володіння має бути чужим майном або річчю безхазяйною (що не має власника або власник якої невідомий), і лише нерухоме майно з таким правовим режимом може бути предметом набуття за набувальною давністю». 
Згідно з матеріалами справи, позивачка користується земельною ділянкою на якій знаходиться гідротехнічна споруда з серпня 2011 року, на підставі договору суборенди від 23.03.2012 року, а починаючи з 2020 року - на підставі права власності на цю земельну ділянку (а.с. 21-22, 31-33): наведені обставини апелянтом належними та допустимим доказами не спростовано.
Апеляційна скарга не містить доводів стосовно того, хто саме по версії апелянта є чи був власником спірної гідротехнічної споруди. Відтак, безспірним є статус згаданої споруди, як безхазяйного нерухомого майна, підтвердженням чого є рішення Березівської сільської ради Радехівського району Львівської області від 04.10.2016 року, яким її було взято на облік, як безхазяйне нерухоме майно, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №79050831 від 27.01.2017 року.
Таким чином, гідротехнічна споруда, будучи нерухомою річчю, взятою на облік, як безхазяйне майно, відповідає вищезазначеній умові щодо правового режиму об`єкта, який може бути набутий за набувальною давністю.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 14.05.2019 року в справі №910/17274/17 зазначила, що «відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років» (пункти 50-52).
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено органом місцевого самоврядування в межах даної справи, позивачка здійснює володіння гідротехнічною спорудою та догляд за нею відкрито, не вчиняючи дій, спрямованих на приховування самого факту давнісного володіння від третіх осіб. При цьому, поводиться з цим майном як власник та володіє ним безперервно протягом більше як 10 років, володіння цим майном не втрачалося нею протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності за набувальною давністю.
Суд першої інстанції правомірно встановив наявність усіх необхідних умов для набуття позивачкою права власності за набувальною давністю, оскільки позивачка добросовісно заволоділа безхазяйною гідротехнічною спорудою і відкрито, безперервно володіє нею протягом більше ніж десяти років. При цьому сам орган місцевого самоврядування (відповідач по справі) повністю визнає позовні вимоги, підтвердивши тим самим факт володіння та виконання позивачкою всіх визначених законом умов. Апеляційна скарга не містить доводів, які б спростовували факт добросовісності, відкритого, безперервного та дбайливого володіння позивачкою безхазяйною спорудою, її постійним утриманням та ремонтом.

Питання можливості окремої державної реєстрації гідротехнічної споруди вимагає дослідження правової природи та меж застосування терміну «споруда», вжитого в законодавстві, зокрема його поширення на об`єкт, який являє собою водовипускну споруду. Спірна гідротехнічна споруда має конкретні характеристики: це залізобетонна труба в залізобетонному лотку з плоским затвором і донним випуском, діаметром 0,8 метра та довжиною 15,0 метрів. Слід зазначити, що нормативно-правове регулювання містить різні, семантично схожі визначення терміну «споруда».
Державним класифікатором будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженим наказом Державного комітету України по стандартизації, метрології та сертифікації від 17.08.2000 року № 507 (чинний на момент виникнення спірних правовідносин) (в подальшому - ДК 018-2000) становлено, що споруди - це будівельні системи, пов`язані з землею, які створені з будівельних матеріалів, напівфабрикатів, устаткування та обладнання в результаті виконання різних будівельно-монтажних робіт.
У чинному з 01.01.2024 Класифікаторі будівель і споруд НК 018:2023, затвердженому наказом Міністерства економіки України від 16.05.2023 № 3573 (в подальшому - НК 018:2023), використовуються терміни, визначені Європейським класифікатором типів споруд, а саме: споруди - структури, пов`язані із землею, які створені з будівельних матеріалів і комплектуючих та/або для яких виконуються будівельні роботи.
Також Національний стандарт № 2 «Оцінка нерухомого майна», затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 28.10.2004 № 1442, містить положення про те, що споруди - земельні поліпшення, що не належать до будівель та приміщень, призначені для виконання спеціальних технічних функцій (дамби, тонелі, естакади, мости тощо).
Термін «гідротехнічні споруди» вживається у Додатку А до ДБН В.2.4-3:2010 Гідротехнічні, енергетичні та меліоративні системи і споруди, підземні гірничі виробки. Гідротехнічні споруди. Основні положення (в подальшому - ДБН В.2.4-3:2010). Це споруди, що підпадають під вплив водного середовища, призначені для використання і охорони водних ресурсів, а також для захисту від шкідливого впливу вод.
Схожий термін використано у п. 1.3 Правил безпеки при експлуатації каналів, трубопроводів, інших гідротехнічних споруд у водогосподарських системах, затверджених наказом Міністерства надзвичайних ситуацій України від 03.04.2012 № 661 (в подальшому - Правила № 661): гідротехнічна споруда - інженерна споруда, призначена для керування водним режимом, використовування водних ресурсів або для запобігання шкідливій дії вод.
У ДК 018-2000 виділяються інженерні споруди як об`ємні, площинні або лінійні наземні, надземні або підземні будівельні системи, що складаються з несучих та в окремих випадках огороджувальних конструкцій і призначені для виконання виробничих процесів різних видів, розміщення устаткування, матеріалів та виробів, для тимчасового перебування і пересування людей, транспортних засобів, вантажів, переміщення рідких та газоподібних продуктів та інше.
Як зазначено у Класифікаторі, інженерні споруди класифікуються в основному за інженерним задумом, що визначається цільовим призначенням об`єкта. До інженерних споруд відносяться: транспортні споруди (залізниці, шосейні дороги, злітно-посадкові смуги, мости, естакади тощо), трубопроводи та комунікації, дамби, комплексні промислові споруди, спортивні та розважальні споруди та інше.
Як вірно зазначено стороною позивача, за НК 018:2023 вищевказана водовипускна споруда, яка являє собою залізобетонну трубу в залізобетонному лотку з плоским затвором і донним випуском, діаметром 0,8 метра, довжиною 15,0 метрів також належить до інженерних споруд. 
Термін «гідротехнічна споруда» є узагальнюючою назвою конструкцій, які використовуються на водних ресурсах, і тісно пов`язаний з конкретним функціональним об`єктом, де основним є термін «споруда». У цьому контексті, водовипускна споруда - яка являє собою залізобетонну трубу в залізобетонному лотку з плоским затвором і донним випуском, діаметром 0,8 метра та довжиною 15,0 метрів - є різновидом гідротехнічних та інженерних споруд. Вона не належить до категорії будівель чи приміщень, але за своїм інженерним задумом нерозривно розміщена на земельній ділянці та призначена для виконання спеціальних технічних функцій, пов`язаних із використанням водних ресурсів. Її переміщення неможливе без втрати спорудою свого цільового призначення.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в подальшому - Закон) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення, меліоративні мережі, складові частини меліоративної мережі.
Частиною 1 статті 5 Закону визначається необхідність державної реєстрації споруд, а також їх окремих частин.
Виключенням є положення частини 4 статті 5 Закону, згідно якого не підлягають державній реєстрації речові права та їх обтяження на корисні копалини, рослини, а також на малі архітектурні форми, тимчасові, некапітальні споруди, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких можливе без їх знецінення та зміни призначення, а також окремо на споруди, що є приналежністю головної речі, або складовою частиною речі, зокрема на магістральні та промислові трубопроводи (у тому числі газорозподільні мережі), автомобільні дороги, електричні мережі, магістральні теплові мережі, мережі зв`язку, залізничні колії, крім меліоративних мереж, складових частин меліоративної мережі.
В той же час, водовипускна споруда, яка являє собою залізобетонну трубу в залізобетонному лотку з плоским затвором і донним випуском, діаметром 0,8 метра, довжиною 15,0 метрів не підпадає під жодну з цих категорій, а тому не є винятком.
Відтак, об`єкт, який являє собою залізобетонну трубу в залізобетонному лотку з плоским затвором і донним випуском, діаметром 0,8 метра, довжиною 15,0 метрів, кваліфікується як інженерна (гідротехнічна, водовипускна) споруда. Оскільки вона не є частиною чи приналежністю головної речі та не включена до переліку споруд, передбачених частиною 4 статті 5 Закону, ця водовипускна споруда належить до нерухомого майна, щодо якого може бути проведена державна реєстрація прав.
Також доводи та посилання сторони апелянта щодо неможливості набуття права власності на гідротехнічну споруду як окрему річ додатково спростовуються правовими висновками Верховного Суду викладеними в постановах від 05.03.2024 року в справі №300/3657/22 та від 21.06.2024 року в справі №420/19870/21, в яких Верховний Суд вказував на можливість держаної реєстрації права власності на гідротехнічні споруди як окремі (самостійні) об`єкти нерухомості. Більше того, саме органи прокуратури просили суд зобов`язати зареєструвати право власності на гідротехнічну споруду як окрему річ. 
З урахуванням наведеного вище в сукупності доводи апеляційної скарги про неможливість набуття права власності на гідротехнічну споруду як окрему, самостійну річ, не можуть прийматися до уваги.

Як вже неодноразово зазначалося вище, предметом позовних вимог є набуття права власності на водовипускну споруду на підставі набувальної давності, що прямо регулюється статтею 344 ЦК України, а не шляхом приватизації. Зазначена норма передбачає самостійний механізм набуття права власності за рішенням суду для особи, яка добросовісно, відкрито та безперервно володіла нерухомим майном протягом десяти років.
Набувальна давність є окремою та відмінною від приватизації підставою набуття права власності, про що свідчить їхнє регулювання різними статтями (344 та 345) у главі 24 «Набуття права власності» ЦК України. Відтак, на даний спір не поширюються обмеження, встановлені законодавством, яке регулює приватизацію. 
Право власності за набувальною давністю виникає не внаслідок передачі об`єкта у приватну власність державою чи територіальною громадою, а внаслідок довготривалого та законного фактичного володіння безхазяйною річчю, що було належним чином встановлено та підтверджено рішенням суду першої інстанції.
Відтак, з урахуванням вище наведеного, доводи апеляційної скарги з посиланням на заборону приватизації гідротехнічних захисних споруд також до уваги прийматися не можуть.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свободвід 04 листопада 1950 року (в подальшому - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Тобто, стаття 1 Першого протоколу до Конвенції гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність.
Концепція «майна» в розумінні статті 1 Першого протоколу має автономне тлумачення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві. Певні права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися правом власності, а отже, і «майном».
У контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції об`єктами права власності можуть бути у тому числі «легітимні очікування» (рішення ЄСПЛ від 23жовтня 1991 року у справі «Пайн Велі Девелопмент Лтд. та інші проти Ірландії» (Pine Valley Developments Ltd and Others v. Ireland), заява №12742/87; ухвала ЄСПЛ від 13 грудня 1984 року щодо прийнятності заяви S.v. the United Kingdom, №10741/84).
Особа, яка має майновий інтерес, може розглядатись як така, що має «легітимне очікування» успішної реалізації її права вимоги у сенсі статті 1 Першого протоколу до Конвенції, коли для цього інтересу є достатні підстави у національному законодавстві. Останнє повинно давати змогу чітко визначити конкретний майновий інтерес особи, який, наприклад, має бути передбаченим у відповідних нормативних приписах або підтвердженим в іншому правовому акті (див. ухвалу ЄСПЛ щодо прийнятності від 02 липня 2002 року у справі «Гайдук та інші проти України» (Gayduk and Others v. Ukraine), заяви №45526/99 та інші). Очікування не буде легітимним, коли є спір щодо правильності тлумачення та застосування національного законодавства, і доводи заявника відхиляє національний суд (п. 50 рішення ЄСПЛ у справі «Копецький проти Словаччини»).
Таким чином, суд першої інстанції належним чином дослідив та оцінив усі обставини й надані докази, встановивши факт добросовісного, відкритого та безперервного володіння позивачкою безхазяйною гідротехнічною спорудою протягом більш ніж десяти років. Суд вірно застосував норми матеріального права, зокрема статтю 344 ЦК України, а також дійшов вірного висновку про належність спірного об`єкта до нерухомого майна, яке підлягає окремій державній реєстрації. Суд першої інстанції правомірно встановив наявність усіх необхідних умов для набуття позивачкою права власності за набувальною давністю.

Відтак, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам по справі в їх сукупності та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому приходить до висновку про те, що підстави для його скасування відсутні і апеляційну скаргу на нього, доводи якої не спростовують висновків рішення суду, слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ 

У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу керівника Шептицької окружної прокуратури Львівської області залишити без задоволення, а рішення Радехівського районного суду Львівської області від 20 квітня 2022 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повну постанову у зв`язку з перебуванням одного з членів колегії суддів на лікарняному складено 29 грудня 2025 року.

Головуючий:      Цяцяк Р.П.

Судді:        Ванівський О.М.

Шеремета Н.О.