П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
 
26 листопада 2025 року                                                                                         м. Київ
Справа № 372/162/25
Провадження №22-ц/82413809/2025
 
Резолютивна частина постанови оголошена 26 листопада 2025 року
            Повний текст постанови складено 27 листопада 2025 року
 
Київський апеляційний  суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
                        судді-доповідача  Стрижеуса А.М., 
                        суддів: Поливач Л.Д., Шкоріної О.І.
                        секретаря: Желепи В.В.
 
сторони:           позивач                               ОСОБА_1 
відповідач                           Комунальний заклад Київської обласної ради 
«Обухівський медичний фаховий коледж»
                                             
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою  Комунального закладу Київської обласної ради «Обухівський медичний фаховий коледж»  рішення Обухівського районного суду Київської області від 08 квітня 2025 року, ухваленого у складі судді Кравченко М.В.,-
 
В С Т А Н О В И В:
 
У січні 2025 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Обухівського районного суду Київської області із позовом до Комунального закладу Київської обласної ради «Обухівський медичний фаховий коледж» про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.
В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 06 грудня 20024 року йому було проголошено наказ №185-к про його звільнення за п.2 ч.1 ст.40 КЗпП України, у зв`язку з виявленням невідповідності займаній посаді внаслідок здоров`я, який перешкоджає продовженню даної роботи. Він вважає, що його звільнення відбулося з грубим порушенням вимог трудового законодавства, у зв`язку з чим, наказ про його звільнення є незаконним та підлягає скасуванню. Також просив стягнути з відповідача на його користь заробітну плату за час вимушеного прогулу та моральну шкоду. 
Ухвалою 09 січня 2025 року Обухівського районного суду Київської області прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження.
Рішенням Обухівського районного суду Київської області 08 квітня 2025 року позов задоволено повністю.
Визнано незаконним та скасовано наказ Комунального закладу Київської обласної ради «Обухівський медичний фаховий коледж» № 185-к від 06.12.2024 року «Про звільнення ОСОБА_1 ».
Поновлено ОСОБА_1 на посаді сторожа Комунального закладу Київської обласної ради «Обухівський медичний фаховий коледж».
Допущено негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі.
Стягнуто з Комунального закладу Київської обласної ради «Обухівський медичний фаховий коледж» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 22 926 грн. 40 коп. з обов`язковими платежами.
Стягнуто з Комунального закладу Київської обласної ради «Обухівський медичний фаховий коледж» на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди в розмірі 1 000 грн. 00 коп.
Допущено негайне виконання судового рішення в частині присудження виплати заробітної плати в межах платежу за один місяць.
Стягнуто з Комунального закладу Київської обласної ради «Обухівський медичний фаховий коледж» на користь держави судовий збір в розмірі 4 844 грн. 80 коп.
Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що  правова позиція позивача ґрунтується на законі та підтверджується сукупністю досліджених під час судового розгляду доказів, які вказують на необґрунтованість і незаконність звільнення позивача без достатніх підстав, порушення передбаченої законом процедури звільнення, невжиття працедавцем заходів для зменшення негативних наслідків для працівника після виявлення його невідповідності займаній посаді за станом здоров`я. Зокрема, відповідач був достовірно обізнаний із станом здоров`я позивача при укладенні трудового договору та подальших переміщеннях і визначенні режиму і графіку роботи. 
Суд вважав непереконливими доводи відповідача про те, що виявлення обумовлених станом здоров`я обмежень щодо роботи на посаді новим керівництвом могло слугувати достатньою підставою для негайного припинення трудових правовідносин між сторонами. 
Також зауважив на відсутність у будь-якій формі узгоджень із позивачем питання про зміну режиму чи інших умов роботи, які б враховували стан його здоров`я, переведення на іншу посаду або доцільність проведення додаткової перевірки актуального стану здоров`я перед можливим звільненням тощо. Натомість відповідач в односторонньому порядку припинив трудові відносини із працівником, чим істотно порушив його трудові права, які підлягають відновленню в судовому порядку. 
Не погоджуючись з рішенням суду, представник Комунального закладу Київської обласної ради «Обухівський медичний фаховий коледж» адвокат Ігнатенко В.М. подавапеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволені позову в повному обсязі, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним, необґрунтованим, ухваленим при неправильній оцінці доказів, наявних у матеріалах справи і як наслідок неправильних висновків суду, що в сукупності призвело до неправильного застосування норм матеріального права при порушенні норм процесуального права.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що посада сторожа хоч і вважається мало навантаженою, вона все ж передбачає виконання низки обов`язків, зокрема: чергування у нічний час, контролю за дотриманням режиму об`єкта, охорону майна тощо, а тому оскільки висновком МСЕК у позивача наявні обмеження до умов праці відповідачем було прийнято рішення про звільнення позивача.
 
Вказує, що роботодавець розглядав можливість переведення позивача га іншу посаду, однак на момент звільнення вільних відповідних вакансій не було, та позивача було повідомлено про це.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 проти доводів апеляційної скарги заперечував, вказуючи, що апеляційна скарга ґрунтується на особистих міркуваннях відповідача, без належного правового та доказового обґрунтування.
В судовому засіданні представник Комунального закладу Київської обласної ради «Обухівський медичний фаховий коледж» адвокат Ігнатенко В.М. підтримав доводи апеляційної скарги.
ОСОБА_1 та його представник адвокат Кулініченко Г.В. проти доводів апеляційної скарги заперечували, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у відзиві на апеляційну скаргу,  колегія суддів дійшла таких висновків.
Частинами першою-третьою статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Судом встановлено, що 10 грудня 2018 року позивач був прийнятий на посаду електрика 0,5 ставки та двірника на 0,5 ставки в комунальний заклад Київської обласної ради «Обухівський медичний фаховий коледж», що підтверджується копією трудової книжки.
05 березня 2021 року позивач був переведений на повну ставку сторожа, що підтверджується копією трудової книжки.
09 листопада 2023 року позивач отримав безстрокову другу групу інвалідності з загальним захворюванням, без обмежень до умов праці, що підтверджується копією висновку та індивідуальної програми реабілітації.
За час роботи до дисциплінарної відповідальності позивач не притягувався, зауважень зі сторони керівництва не отримував.
06 грудня 20024 року позивачу було проголошено наказ №185-к про звільнення за п.2 ч.1 ст.40 КЗпП України, у зв`язку з виявленням невідповідності займаній посаді внаслідок здоров`я, який перешкоджає продовженню даної роботи.
 Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з?ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України).
Статтею 43 Конституції України у відповідності зі ст.23 Загальної декларації прав людини визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Визначаючи право на працю як основу життєдіяльності людини, Конституція України закріплює та гарантує основні трудові права громадян (ст.ст.43, 44, 45, 46) і визначає, що основи соціального захисту, форми та види пенсійного забезпечення, принципи регулювання праці та занятості визначаються законами України (п.6 частини першої ст. 90Конституції України).
Відповідно до ст. 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.
Основним законом, який закріплює право на працю та шляхи його реалізації, є Кодекс законів про працю України.
Статтею 2 КЗпП України одночасно передбачено і право громадянина на працю і право на отримання за працю заробітної плати не нижче встановленого державою мінімального розміру. Працівники реалізують право на працю шляхом укладання трудового договору на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.
Відповідно до статті 21 КЗпП України встановлено, що «Україна забезпечує рівність трудових прав усіх громадян незалежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, роду і характеру занять, місця проживання та інших обставин».
Згідно статті 21 КЗпП України встановлено, що «трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін».
Виходячи з цього законодавець встановив, що трудовий договір укладається між працівником та власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, що відповідає договору укладеному між мною та відповідачем.
Відповідно до статті 51 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
Згідно з п.2 ч.1ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров`я, які перешкоджають продовженню даної роботи, а так само в разі відмови у наданні допуску до державної таємниці або скасування допуску до державної таємниці, якщо виконання покладених на нього обов`язків вимагає доступу до державної таємниці.
Відповідно до частини першої статті 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті40і пунктами 2 і 3 статті41цьогоКодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.
Згода на звільнення має чинність тільки за умови, що вона дана з підстав, зазначених власником у поданні з проханням дати згоду на звільнення. Якщо ж виборний орган первинної профспілкової організації дав згоду з іншої підстави, ніж запитував власник, згода не буде мати чинності.
Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
Частиною 2статті 40 цього Кодексу встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
Пунктом 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що розглядаючи трудові спори, про звільнення за п.2 ст.40 КЗпП суд може визнати правильним припинення трудового договору в тому разі, якщо встановить, що воно проведено на підставі фактичних даних, які підтверджують, що внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров`я (стійкого зниження працездатності) працівник не може належно виконувати покладених на нього трудових обов`язків чи їх виконання протипоказано за станом здоров`я або небезпечне для членів трудового колективу чи громадян, яких він обслуговує, і неможливо перевести, за його згодою, на іншу роботу. З цих підстав, зокрема, може бути розірваний трудовий договір з керівником підприємства, установи, організації або підрозділу у зв`язку з нездатністю забезпечити належну дисципліну праці у відповідній структурі.
Доводи апеляційної скарги про те, що посада сторожа хоч і вважається мало навантаженою, вона все ж передбачає виконання низки обов`язків, зокрема: чергування у нічний час, контролю за дотриманням режиму об`єкта, охорону майна тощо, а тому оскільки висновком МСЕК у позивача наявні обмеження до умов праці відповідачем було прийнято рішення про звільнення позивача є необґрунтованими, виходячи з наступного.
 
Відповідно до Висновку МСЕК від 09.11.2023 було встановлено ІІ групу інвалідності довічно та зазначено, що може працювати в створених умовах.
Також відповідно до Індивідуальної програми реабілітації особи з інвалідністю №1496 від 09 листопада 2023 року у позивача встановлення обмеження до трудової діяльності та вказано, що може працювати в створених умовах.
Отже, матеріалами справи не підтверджуються доводи апеляційної скарги про те, що під час присвоєння другої групи інвалідності позивачу, були зазначені такі умови праці які перешкоджають йому виконувати посадові обов`язки сторожа.
Разом з тим, посилання позивача на Картку працівника, який підлягає попередньому медичному огляду від 14 грудня 2018 року в якій зазначено, що позивачу протипоказано працювати в нічну зміну, оскільки вказаний висновок було складено за 5 років до присвоєння позивачу другої групи інвалідності, та не може свідчити про стан здоров`я позивача на час його звільнення з робочого місця, оскільки висновками МСЕК не було встановлено чітких обмежень у роботі позивача.
Стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.       
За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).
При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.
Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.
Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.
Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.
За вимогами ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.
Положеннями частини п`ятої статті 12 ЦПК України на суд також покладені певні обов`язки зі створення для сторін змагального процесу, а саме суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Відповідно до постанови Верховного Суду у справі № 917/1307/18 23 жовтня 2019 року, зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог. Простіше кажучи, позивач стверджує про існування певної обставини та подає відповідні докази, а відповідач може спростувати цю обставину, подавши власні докази. Про перевагу однієї позиції над іншою суд і виносить власне рішення.
При цьому сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу сама концепція змагальності втрачає сенс.
Доводи апеляційної скарги про те, що роботодавець розглядав можливість переведення позивача на іншу посаду, однак на момент звільнення вільних відповідних вакансій не було, та позивача було повідомлено про це є необґрунтованими, оскількиу матеріалах справи відсутні належні письмові докази, які б підтверджували факт пропонування позивачу інших наявних у відповідача вакансій. За відсутності таких належних письмових доказів у суду апеляційної інстанції немає підстав вважати зазначені доводи обґрунтованими та такими, що спростовують висновки суду першої інстанції.
Аналіз наведених правових норм та встановлених обставин дає колегії суддів підстави для висновку, що розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин і нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, дослідив наявні у справі докази і дав їм належну правову оцінку, дійшов обґрунтованого висновку.
Доводи апеляційної скарги в їх сукупності не можуть бути підставою для скасування законного і обґрунтованого судового рішення, оскільки по своїй суті зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції щодо установлення обставин справи, які були предметом дослідження й оцінки судом. Аргументи, зазначені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції, були перевірені судом першої інстанції, їм судом надана мотивована оцінка.
Згідно з підпунктом б), в) пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
 
Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028св18) зроблено висновок, що: «у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим, у випадку, якщо судом касаційної інстанції скасовано судові рішення з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, то розподіл суми судових  витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат».
Тому, з урахуванням висновку щодо суті апеляційної скарги, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.
Оскільки Київський апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення а рішенняОбухівського районного суду Київської області від 08 квітня 2025 року - без змін, розподіл судових витрат Київським апеляційним судом не здійснюється.
Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 390 ЦПК України, суд,-
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу Комунального закладу Київської обласної ради «Обухівський медичний фаховий коледж» -залишити без задоволення.
Рішення Обухівського районного суду Київської області від 08 квітня 2025 року- залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

 
Суддя-доповідач                                                                              А. М. Стрижеус
 
Судді:                                                                                                Л. Д. Поливач
 
                                                                                                                      О. І. Шкоріна