П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 січня 2026 року м. Київ

Справа № 756/12555/25
Провадження: № 22-ц/824/4366/2026

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О., 
суддів Нежури В. А., Соколової В. В.,
секретар Лаврук Ю. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 в інтересах Міністерства оборони України
на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 14 жовтня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Белоконної І. В.,
у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ІНФОРМАЦІЯ_1 , Міністерство оборони України, Оболонський районний у місті Києві відділ державної реєстрації актів цивільного стану (РАЦС) Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції, про оголошення особи померлою,

в с т а н о в и в:

В серпні 2026 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи його тим, що його батько, ОСОБА_2 , був призваний на військову службу під час мобілізації наказом командира військової частини НОМЕР_1 та направлений для проходження військової служби до військової частини НОМЕР_1 . З 21.06.2022 зведена рота військової частини НОМЕР_2 , в якій перебував   ОСОБА_2 , виконувала бойове завдання в зоні бойових дій на околицях міст Бахмут та Соледар (Донецька область). 27.10.2022 заявник отримав сповіщення про те, що старший солдат ОСОБА_2 загинув під час виконання бойового завдання ІНФОРМАЦІЯ_2 , де отримав поранення несумісне з життям під час ворожого обстрілу, перебуваючи на позиції. З наявного службового розслідування з`ясовано, що його батьковважається зниклим безвісті. Оголошення ОСОБА_2 померлим є необхідним для реалізації права на отримання виплат, передбачених законодавством.
Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 14 жовтня 2025 року заяву ОСОБА_1 задоволено.
Оголошено померлим ОСОБА_2 . 
Датою смерті ОСОБА_2 вважати ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Причиною смерті ОСОБА_2 вважати загибель під час виконання бойового завдання в умовах воєнного стану; загибель вважати пов`язаною із виконанням обов`язків військової служби та захистом Батьківщини.
Не погодившись із таким судовим рішенням, ОСОБА_3 в інтересах Міністерства оборони України подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, судове рішення просила скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні такої заяви.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що суд дійшов передчасного висновку про наявність підстав для оголошення військовослужбовця померлим. З матеріалів справи та акту службового розслідування вбачається лише факт зникнення безвісти під час виконання бойового завдання, однак жодного достовірного доказу, який би підтверджував саме факт смерті ОСОБА_2 , до суду подано не було. В акті службового розслідування відсутні об`єктивні дані про загибель, потрапляння в полон чи встановлення місця перебування військовослужбовця, що виключає можливість визнання факту смерті доведеним.
Звертає увагу на те, що суд першої інстанції неправильно застосував положення статті 46 ЦК України, адже закон прямо передбачає, що у разі зникнення особи у зв`язку з воєнними діями вона може бути оголошена померлою лише після спливу двох років від дня закінчення воєнних дій, а у виняткових випадках - не раніше ніж через шість місяців. Оскільки воєнний стан на території України триває, а воєнні дії не завершені, перебіг зазначених строків не розпочався. Відтак звернення заявника до суду з вимогою про оголошення особи померлою є передчасним та таким, що суперечить прямим приписам закону.
Крім того, апеляційна скарга містить доводи про підміну судом правових процедур. За відсутності незаперечних доказів загибелі суд мав би розглядати питання в межах правового режиму зникнення безвісти, а не оголошення особи померлою. Оголошення померлим є крайньою мірою захисту прав і тягне за собою суттєві правові наслідки, зокрема щодо майнових прав та соціальних виплат, що є неприпустимим без належної доказової бази.
Також, вказує на порушення норм процесуального права, а саме, що суд першої інстанції не залучив до участі у справі всіх можливих заінтересованих осіб, зокрема, військову частину, в якій проходив службу військовослужбовець, та не з`ясував наявність інших членів сім`ї (дружини, дітей, утриманців), на права та інтереси яких може вплинути судове рішення. Такі порушення відповідно до ЦПК України є безумовною підставою для скасування рішення.
Окремо, зауважує, що суд не врахував актуальну правову позицію Верховного Суду, згідно з якою шестимісячний строк для можливості оголошення особи померлою обчислюється від дня закінчення активних бойових дій на відповідній території, а також не перевірив, чи належить місцевість поблизу Бахмута та Соледара до територій активних бойових дій або окупованих територій на момент розгляду справи.
Ухвалами суду від 03 вересня 2025 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності.
Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом,   ОСОБА_1  народився ІНФОРМАЦІЯ_3 в м. Києві(а. с. 6). Його батьками є  ОСОБА_2  та  ОСОБА_4 (а. с. 9) .
Судом встановлено, що ОСОБА_2 був призваний на військову службу під час мобілізації у воєнний період відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 та направлений для проходження служби до зазначеної військової частини. У подальшому він перебував у складі зведеної роти військової частини НОМЕР_2 , яка з 21 червня 2022 року виконувала бойові завдання у зоні активних бойових дій на околицях міст Бахмут та Соледар Донецької області (а. с. 10 - 12).
Із наявних в матеріалах справи сповіщень командування вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_4 під час виконання бойового завдання старший солдат ОСОБА_2 , перебуваючи на позиції, визначеній бойовим завданням, отримав поранення, несумісні з життям, унаслідок ворожого артилерійського обстрілу. У зв`язку з інтенсивними бойовими діями та постійним вогневим впливом противника евакуація тіла загиблого виявилася неможливою, внаслідок чого військовослужбовцю було надано правовий статус особи, яка зникла безвісти (а. с. 13 - 14).
З витягів із наказів командира військової частини НОМЕР_2 та акту службового розслідування вбачається, що ОСОБА_2 визнано таким, що зник безвісти 18.10.2022 під час зіткнення з ворогом на Бахмутському напрямку у зв`язку з воєнними діями, пов`язаними із захистом Батьківщини. Проведеним службовим розслідуванням встановлено обставини його ймовірної загибелі, неодноразові спроби евакуації тіла, які не дали результату з об`єктивних причин, пов`язаних із веденням активних бойових дій (а. с. 16 - 24).
Також, судом враховано, що за фактом зникнення військовослужбовця відкрито кримінальне провадження за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 115 КК України, що свідчить про офіційне реагування держави на подію та підтверджує реальність обставин зникнення(а. с. 25).
Задовольняючи заяву ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що наявні у справі письмові докази у їх сукупності: сповіщення сім`ї про загибель; накази військових частин; акт службового розслідування; матеріали кримінального провадження - дають підстави з високим ступенем вірогідності встановити обставини та дату ймовірної смерті ОСОБА_2 .
Суд встановив, що заявник перебуває з ОСОБА_2 в прямому родинному зв`язку як син, а обставини зникнення безвісти безпосередньо пов`язані з виконанням військового обов`язку в умовах активних бойових дій та збройної агресії Російської Федерації проти України. Тривала відсутність відомостей про місцезнаходження військовослужбовця створює правову невизначеність та унеможливлює реалізацію заявником його особистих і майнових прав як члена сім`ї загиблого військовослужбовця.
Враховуючи положення статті 46 ЦК України, правові висновки Верховного Суду щодо обчислення шестимісячного строку з моменту настання події, яка загрожувала смертю особи, а також те, що з дати події, 18 жовтня 2022 року, до моменту звернення заявника до суду минуло більше шести місяців, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для оголошення ОСОБА_2 померлим.
З огляду на викладене суд визнав доведеним, що ОСОБА_2 загинув під час виконання бойового завдання в умовах воєнного стану, а його загибель пов`язана з виконанням обов`язків військової служби та захистом Батьківщини, у зв`язку з чим визначив датою смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
Перевіряючи такі висновки суду першої інстанції в межах вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.
Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
У частині першій статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Згідно з частинами третьою-четвертою статті 49 ЦК України державній реєстрації підлягають народження фізичної особи та її походження, громадянство, шлюб, розірвання шлюбу у випадках, передбачених законом, зміна імені, смерть. Реєстрація актів цивільного стану провадиться відповідно до закону. Народження фізичної особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміна імені, смерть підлягають обов`язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян в органах юстиції в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Відповідно частини першої статті 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою.
Водночас пункт 1 розділу 5 Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18 жовтня 2000 року № 52/5, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 18 жовтня 2000 року за № 719/4940, деталізує положення статті 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» та встановлює, що підставою для державної реєстрації смерті є: а) лікарське свідоцтво про смерть (форма № 106/о) установленої форми; б) фельдшерська довідка про смерть (форма № 106-1/о) установленої форми; в) лікарське свідоцтво про перинатальну смерть; г) рішення суду про оголошення особи померлою; ґ) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час; д) повідомлення державного архіву або органів Служби безпеки України у разі реєстрації смерті осіб, репресованих за рішенням несудових та судових органів; е) повідомлення установи виконання покарань або слідчого ізолятора, надіслане разом з лікарським свідоцтвом про смерть.
Відповідно до ст.ст. 305 - 306 ЦПК України заява про визнання фізичної особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою подається до суду за місцем проживання заявника або за останнім відомим місцем проживання (перебування) фізичної особи, місцеперебування якої невідоме, або за місцезнаходженням її майна.
У заяві про визнання фізичної особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою повинно бути зазначено: для якої мети необхідно заявникові визнати фізичну особу безвісно відсутньою або оголосити її померлою; обставини, що підтверджують безвісну відсутність фізичної особи, або обставини, що загрожували смертю фізичній особі, яка пропала безвісти, або обставини, що дають підставу припускати її загибель від певного нещасного випадку.
Фізична особа, яка пропала безвісти у зв`язку з воєнними діями, збройним конфліктом, може бути оголошена судом померлою після спливу двох років від дня закінчення воєнних дій. З урахуванням конкретних обставин справи суд може оголосити фізичну особу померлою і до спливу цього строку, але не раніше спливу шести місяців. Фізична особа оголошується померлою від дня набрання законної сили рішенням суду про це. Фізична особа, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави припустити її загибель від певного нещасного випадку або у зв`язку з воєнними діями, збройним конфліктом, може бути оголошена померлою від дня її вірогідної смерті (частини друга, третя статті 46 ЦК України).
Район воєнних (бойових) дій - це визначена рішенням Головнокомандувача Збройних Сил України частина сухопутної території України, повітряного або/та водного простору, на якій впродовж певного часу ведуться або/та можуть вестися воєнні (бойові) дії (стаття 1 Закону України «Про оборону України»).
Бойові дії - це форма застосування з`єднань, військових частин, підрозділів (інших сил і засобів) Збройних Сил України, інших складових сил оборони, а також поліції особливого призначення Національної поліції України для вирішення бойових (спеціальних) завдань в операціях або самостійно під час відсічі збройної агресії проти України або ліквідації (нейтралізації) збройного конфлікту, виконання інших завдань із застосуванням будь-яких видів зброї (озброєння).
Статтею 47 ЦК України визначено, що правові наслідки оголошення фізичної особи померлою прирівнюються до правових наслідків, які настають у разі смерті.
Особливістю цієї категорії справ є те, що висновок суду про оголошення громадянина померлим ґрунтується на юридичному припущенні смерті особи.
Громадянин може бути оголошений в судовому порядку померлим у разі встановлення обставин, на підставі яких суд робить вірогідне припущення про смерть громадянина.
Аналогічні правові висновки також викладені в постановах Верховного Суду, зокрема, в постанові від 31 травня 2023 року у справі № 177/11/20 та від 07 листопада 2023 року у справі № 607/159/23.
Колегія суддів відмічає, що цивільним законодавством передбачено декілька підстав для оголошення фізичної особи померлою: по-перше, тривала безвісна відсутність, тобто якщо у місці постійного проживання фізичної особи немає відомостей про місце її перебування протягом трьох років; по-друге, особа пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підставу припускати її загибель від певного нещасного випадку, якщо у місці постійного проживання фізичної особи немає відомостей про місце її перебування протягом шести місяців; по-третє, за можливості вважати фізичну особу загиблою від певного нещасного випадку або інших обставин внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру фізична особа може бути оголошена судом померлою протягом одного місяця після завершення роботи спеціальної комісії, утвореної внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру; по-четверте, якщо особа пропала безвісти у зв`язку з воєнними діями, в такому випадку вона може бути оголошена судом померлою після спливу двох років від дня закінчення воєнних дій. При цьому, суду надано право оголосити фізичну особу померлою і до спливу цього строку, але не раніше спливу шести місяців (постанова Верховного Суду від 13 березня 2024 року у справі № 204/7924/23).
Правова мета встановлення спеціальних строків полягає в тому, що визначені частиною другою статті 46 ЦК України два роки від дня закінчення воєнних дій, збройного конфлікту або шість місяців потрібні для розшуку особи та вжиття заходів для її повернення із зони воєнних дій, збройного конфлікту або з інших держав і територій. Дворічний або шестимісячний строки обумовлені тим, що в багатьох випадках під час воєнних дій, збройних конфліктів загибель або зникнення осіб відбувається в умовах невизначеності, на територіях, де тривають активні бойові дії, або в тимчасово окупованих регіонах, що ускладнює вирішення питання розшуку фізичної особи. І навіть за наявності цих строків очевидність щодо зникнення безвісти або загибелі особи може залишатися невідомою.
Відповідно до правового висновку, що міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.12.2024 у справі №755/11021/22 шість місяців, які визначені в реченні другому частини другої статті 46 ЦК України, мають відраховуватися від дня закінчення активних бойових дій на місці (на території) ймовірної загибелі фізичної особи, що дозволятиме надати правову охорону людям, які постраждали від війни та у яких у зв`язку з вірогідною смертю зниклої фізичної особи виникають певні цивільні права та правомірні інтереси, і забезпечуватиме правову справедливість.
Конкретні воєнні дії мають територіальну і часову характеристики. Джерелом офіційної інформації про ці характеристики є Перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затверджений наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22 грудня 2022 року № 309 (далі - Наказ № 309).
У цьому Наказі №309 (чинний в редакції на час виникнення правовідносин) (Наказ втратив чинність на підставі Наказу Міністерства розвитку громад та територій № 376 від 28.02.2025) зазначені (1) території, на яких ведуться (велися) бойові дії, зокрема: (а) території можливих бойових дій; (б) території активних бойових дій; (в) території активних бойових дій, на яких функціонують державні електронні інформаційні ресурси; (2) тимчасово окуповані РФ території України. До того ж, цей Наказ містить інформацію про дату початку та завершення бойових дій на відповідній території. Отже, суди можуть використовувати дані, зокрема, з Наказу № 309, для визначення часових характеристик ведення воєнних дій на конкретній території України.
Крім того, Верховний Суд у вищенаведеній постанові звертає увагу, що не можна відраховувати шестимісячний строк, передбачений частиною другою статті 46 ЦК України, від дати ймовірної загибелі фізичної особи на території ведення активних бойових дій, оскільки внаслідок триваючих активних бойових дій ситуація на певній території може бути невизначеною та непередбачуваною. Зокрема, зв`язок із особою може перерватися з різних причин, особа може бути змушена змінити місце постійного проживання, перебування або потрапити в полон, що ускладнює встановлення обставин її зникнення. В умовах воєнних дій, збройного конфлікту часто бракує достовірної інформації, що унеможливлює навіть гіпотетичне визначення дати ймовірної загибелі, а відтак і об`єктивне обчислення строків для оголошення особи померлою.
Шестимісячний строк, який у цьому випадку обраховується з дня закінчення активних бойових дій, виконує функцію своєрідного запобіжника, спрямованого на захист прав та інтересів фізичної особи, яка може перебувати в невідомому місці або тимчасово не мати змоги вийти на зв`язок з різних причин, пов`язаних з обставинами воєнних дій, збройного конфлікту. Така правова гарантія запобігає передчасному оголошенню особи померлою, враховуючи, що в умовах війни можуть бути численні фактори, які заважають встановленню фактичного місця перебування людини. Цей строк забезпечує можливість з`ясування додаткових обставин або отримання нової інформації про зниклу особу, що сприяє уникненню помилкових судових рішень, які могли б призвести до негативних правових наслідків для самої особи, її родичів і суспільства загалом.
Велика Палата Верховного Суду також звертає увагу, що з урахуванням конкретних обставин справи суд може розпочати відлік шестимісячного строку для оголошення особи померлою від дня настання події, яка спричинила загибель фізичної особи, у разі якщо ця подія відбулася за межами території ведення активних бойових дій, проте є наслідком воєнних дій.
У такому випадку у разі подій (наприклад, авіаударів, ракетних обстрілів, терактів, підривів на мінах, загибелі під час евакуації чи гуманітарної місії) на територіях, які формально не є зоною активних бойових дій, але мають прямий зв`язок з воєнними діями, збройним конфліктом, суд має право розпочати відлік шестимісячного строку з моменту такої події. Якщо докази, як-от: відеоматеріали, документи або показання свідків тощо, дозволяють з високим ступенем вірогідності припустити ймовірну загибель особи, зволікання у визнанні фізичної особи померлою стає невиправданим і не відповідає принципу правової визначеності.
Тобто, оголошення померлим (смерть in absentia) - це судове визнання померлим фізичної особи, про яку за місцем постійного проживання відсутні будь-які відомості про місце її перебування протягом встановленого строку. Оголошення особи померлою юридично прирівнюється до фізичної смерті, є припущенням смерті (praesumptio mortis) і має своїм наслідком припинення правоздатності особи. Тому, при оголошенні особи померлою суд виходить із презумпції смерті особи, тобто припущення, що на момент розгляду справи особи немає в живих, однак встановити це достеменно неможливо. Оголошення особи померлою здійснюється судом на підставі непрямих доказів або у зв`язку з тривалою безвісною відсутністю.
Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 11.12.2024 у справі № 755/11021/22, шість місяців, визначені реченням другим частини другої статті 46 ЦК України, мають відраховуватися від дня закінчення активних бойових дій на місці (території) ймовірної загибелі фізичної особи, а не від дати запровадження чи припинення воєнного стану в цілому.
Джерелом офіційної інформації щодо територіальних і часових характеристик активних бойових дій є Перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затверджений наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022 № 309 (чинний на час виникнення спірних правовідносин), а також його наступна редакція, затверджена наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 28.02.2025 № 376.
Згідно з Наказом № 309, Бахмутський район Донецької області віднесено до тимчасово окупованих територій України з 24.02.2022 року. Водночас зазначений Перелік, як і його оновлена редакція, містить відомості не лише про статус території, але й про періоди ведення активних бойових дій, що має принципове значення для застосування частини другої статті 46 ЦК України.
Як убачається з Переліку, затвердженого наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 28.02.2025 № 376, активні бойові дії в районі м. Бахмута та його околиць тривали з 24.02.2022 року та завершилися 12.12.2023 року, тоді як у м. Соледарі Соледарської міської територіальної громади активні бойові дії тривали з 24.02.2022 року та завершилися 24.01.2023 року.
Разом із тим, з матеріалів справи вбачається, що місце ймовірної загибелі ОСОБА_2 визначене не як конкретний населений пункт, а як територія між м. Бахмутом та м. Соледаром, що свідчить про просторову невизначеність обставин події. За таких умов об`єктивно неможливо встановити, в межах якого саме населеного пункту відбулася подія, яка спричинила зникнення військовослужбовця.
З огляду на це, а також з урахуванням запобіжної функції шестимісячного строку, передбаченого частиною другою статті 46 ЦК України, відлік такого строку має здійснюватися з дати припинення активних бойових дій на тій території, яка є кінцевою просторовою точкою орієнтиру та забезпечує найбільш обережний стандарт правової оцінки, а саме - з 12.12.2023 року, дати завершення активних бойових дій у м. Бахмут.
Водночас суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, не навів мотивів застосування саме такого підходу, не проаналізував положення Наказу № 309 та Наказу № 376, а також не встановив дату завершення активних бойових дій на території ймовірної загибелі особи, що призвело до неправильного застосування частини другої статті 46 ЦК України.
Встановлена судом першої інстанції дата вірогідної смерті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в цілому узгоджується із фактичними обставинами справи, оскільки саме цього дня, відповідно до матеріалів службового розслідування, сповіщень командування, журналів бойових дій та пояснень військовослужбовців, він отримав поранення, несумісні з життям, під час виконання бойового завдання в районі активних бойових дій між м. Бахмутом та м. Соледар Донецької області.
Наведена дата підтверджується сукупністю належних і допустимих доказів, зокрема актом службового розслідування військової частини, офіційними сповіщеннями сім`ї, наказами командування та матеріалами кримінального провадження, а також корелює з загальновідомими обставинами ведення інтенсивних бойових дій на зазначеній території у відповідний період. Це відповідає сутності praesumptio mortis - юридичного припущення смерті, яке є виправданим за наявності високого ступеня вірогідності загибелі особи в умовах активних бойових дій за відсутності можливості документального підтвердження факту смерті з об`єктивних причин.
Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на те, що суд першої інстанції, визначивши день вірогідної смерті ОСОБА_2 , не навів належного мотивування щодо початку перебігу шестимісячного строку, встановленого частиною другою статті 46 ЦК України. Такий підхід не повною мірою відповідає правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду, яка наголосила, що у випадках зникнення особи у зв`язку з воєнними діями перебіг цього строку має розпочинатися від дня завершення активних бойових дій на відповідній території, а не автоматично від дати події.
З матеріалів справи убачається, що місце ймовірної загибелі ОСОБА_2 визначене як територія між м. Бахмутом та м. Соледар, без можливості встановити конкретний населений пункт. За таких обставин наявна територіальна невизначеність, яка виключає можливість однозначного віднесення події до зони активних бойових дій одного конкретного населеного пункту. Водночас, відповідно до офіційних даних Переліку територій, затвердженого наказами уповноваженого органу, активні бойові дії у м. Бахмут завершилися 12.12.2023 року, що є пізнішою датою порівняно з іншими суміжними територіями та, з огляду на запобіжну функцію шестимісячного строку, має застосовуватися як відправна точка для його обчислення.
Отже, шестимісячний строк, передбачений частиною другою статті 46 ЦК України, у даному випадку мав обчислюватися з 12.12.2023 року, і станом на момент звернення заявника ОСОБА_1 до суду цей строк був дотриманий. Це свідчить про відсутність передчасності звернення до суду та про наявність передбачених законом умов для оголошення особи померлою.
Узагальнюючи встановлені у справі обставини, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини зникнення та ймовірної загибелі ОСОБА_2 і дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення заяви, водночас не повною мірою мотивував питання початку перебігу шестимісячного строку, що, однак, не спростовує правильності кінцевого результату розгляду справи з урахуванням фактичного дотримання цього строку заявником.
Отже, правові та фактичні підстави для оголошення ОСОБА_2 померлим з датою вірогідної смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 , як особи, що загинула під час виконання бойового завдання в умовах збройної агресії проти України, є належно підтвердженими та узгоджуються з вимогами статті 46 ЦК України і практикою Верховного Суду.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно ч. 4 ст. 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.
З огляду на викладене, рішення Оболонського районного суду м. Києва від 14 жовтня 2025 року підлягає зміні, шляхом викладення його в редакції цієї постанови.
Щодо доводів апеляційної скарги Міністерства оборони України.
Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги в частині того, що суд першої інстанції, задовольняючи заяву про оголошення ОСОБА_2 померлим, не навів належного мотивування щодо початку перебігу шестимісячного строку, передбаченого частиною другою статті 46 ЦК України, та не пов`язав його безпосередньо з датою завершення активних бойових дій на відповідній території. У цій частині доводи апеляційної скарги є обґрунтованими.
Разом із тим, інші доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та такими, що не спростовують правильності висновків суду першої інстанції по суті.
Так, доводи скаржника про те, що матеріали справи містять лише факт зникнення безвісти, а не дають підстав для припущення смерті військовослужбовця, не відповідають фактичним обставинам справи.
Матеріали справи містять сукупність взаємопов`язаних, належних і допустимих доказів, зокрема: сповіщення сім`ї про загибель військовослужбовця, акт службового розслідування, накази командування військових частин, матеріали кримінального провадження, які у своїй сукупності створюють високий ступінь вірогідності загибелі ОСОБА_2 під час виконання бойового завдання.
Відсутність можливості евакуації тіла та документального оформлення факту смерті зумовлена об`єктивними обставинами ведення активних бойових дій і не може розцінюватися як підстава для заперечення ймовірної загибелі особи. Така ситуація прямо охоплюється правовою конструкцією, передбаченою частиною третьою статті 46 ЦК України.
Разом з тим, посилання скаржника на те, що перебіг строків, визначених статтею 46 ЦК України, не розпочався у зв`язку з триваючим воєнним станом, ґрунтується на неправильному тлумаченні норми матеріального права.
Частина друга статті 46 ЦК України пов`язує можливість оголошення особи померлою не з припиненням воєнного стану загалом, а з завершенням активних бойових дій на відповідній території, що узгоджується з усталеною практикою Верховного Суду.
Як убачається з матеріалів справи та офіційної інформації про перебіг бойових дій, активні бойові дії на території ймовірної загибелі ОСОБА_2 завершилися у визначений Переліком строк, а звернення заявника до суду відбулося після спливу шести місяців від цієї дати, що свідчить про дотримання вимог частини другої статті 46 ЦК України. Отже, доводи апеляційної скарги про передчасність звернення до суду є безпідставними.
Твердження про те, що суд першої інстанції мав обмежитися правовим режимом зникнення безвісти, а не оголошення особи померлою, не ґрунтуються на вимогах закону.
Законодавець прямо передбачив можливість оголошення фізичної особи померлою у випадках, коли відсутні беззаперечні докази смерті, але наявні обставини, що з високим ступенем вірогідності свідчать про її загибель. Саме така ситуація має місце у цій справі. Отже, суд першої інстанції діяв у межах та у спосіб, визначений статтею 46 ЦК України.
Доводи скаржника про порушення норм процесуального права у зв`язку з незалученням військової частини та інших членів сім`ї в якості заінтересованих осіб є необґрунтованими.
Суд першої інстанції залучив до участі у справі Міністерство оборони України як заінтересовану особу, що відповідає природі правовідносин. Військова частина не є окремою юридичною особою та не має самостійного процесуального статусу, а її позиція фактично представлена через Міністерство оборони України. При цьому представник скаржника не навів жодних відомостей про наявність осіб, права чи інтереси яких були б порушені ухваленим рішенням.
Отже, доводи апеляційної скарги Міністерства оборони України є обґрунтованими лише в частині відсутності у рішенні суду першої інстанції мотивування щодо початку перебігу шестимісячного строку, передбаченого частиною другою статті 46 ЦК України. Водночас інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновку суду першої інстанції про наявність підстав для оголошення ОСОБА_2 померлим.
Крім того, колегія суддів відмічає, що Європейський суд з прав людини неодноразово вказував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Отже, судом апеляційної інстанції надано відповіді у даній постанові на всі основоположні доводи апеляційної скарги.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376 , 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 в інтересах Міністерства оборони України задовольнити частково.
Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 14 жовтня 2025 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України. 

Повний текст рішення складено 30 січня 2026 року.

Головуючий Т.О. Невідома

Судді В. А. Нежура

В.В. Соколова