Харківський окружний адміністративний суд 	
61022, м. Харків, майдан Свободи, 6, inbox@adm.hr.court.gov.ua, ЄДРПОУ: 34390710
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
31 грудня 2025 р. № 520/23955/25 
Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Дмитра Волошина, розглянувши в порядку спрощеного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, Головного управління Пенсійного фонду України у Закарпатській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії
У С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернулася до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить суд:
- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області від 16 січня 2025 року № 204750022372 про відмову в призначенні ОСОБА_1 пенсії;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного Фонду України в Харківській області врахувати ОСОБА_1 страховий стаж підприємницької діяльності з 05 січня 1988 року по 04 січня 1992 року;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком з 20 жовтня 2024 року.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що Головним управлінням Пенсійного фонду України в Закарпатській області прийнято протиправне рішення від 16 січня 2025 року № 204750022372 про відмову в призначенні їй пенсії. Позивач вважає свої права порушеними, тому звернувся до суду з даним адміністративним позовом. 
Ухвалою від 01.10.2025 відкрито спрощене провадження по справі в порядку, передбаченому статтею 263 Кодексу адміністративного судочинства України, та запропоновано відповідачу надати відзив на позов. Витребувано в ОСОБА_1 : відомості та відповідні докази щодо системи оподаткування, на якій позивач перебувала в спірний період з 05.01.1988 по 04.01.1992; документи про сплату страхових внесків за спірний період. Витребувано в Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області заяву позивача про призначення пенсії з доданими до неї документами; всі документи, що були враховані при прийнятті оскаржуваного в даній справі рішення. Зобов`язано ОСОБА_1 та Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області подати до суду витребувані судом документи протягом п`ятнадцяти календарних днів із дня отримання копії даної ухвали.
Копія ухвали про відкриття спрощеного провадження доставлена представнику позивача та відповідачам до їх електронних кабінетів через систему "Електронний суд", що підтверджується довідками про доставку електронних листів.
Відповідач, Головне управління Пенсійного фонду України у Закарпатській області, подав до суду відзив на позовну заяву, в якому виклав свої заперечення проти позову, зазначивши про відсутність відомостей та відповідних доказів щодо системи оподаткування, на якій позивач перебувала в спірний період з 05.01.1988 по 04.01.1992 та документів про сплату страхових внесків за спірний період, що стало підставою для відмови позивачу в призначенні пенсії за віком. Просить відмовити в задоволенні позову. 
Також, ГУ ПФУ в Закарпатській області, надало до суду витребувані документи, а саме заяву позивача з доданими до неї документами.
Відповідач, Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області, правом надати відзив на позов не скористався, у встановлений судом строк документи до суду не надходили.
Згідно з ч. 6 ст. 162 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Відповідно до ч. 5 ст. 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.
Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази, судом встановлено наступне.
У відповідності до вимог статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглянув справу за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін за наявними в справі матеріалами.
08 січня 2025 року ОСОБА_1 звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області з заявою про призначення пенсії за віком.
Після реєстрації в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Харківській області заява про призначення пенсії за віком за принципом екстериторіальності розглянута Головним управлінням Пенсійного фонду України в Закарпатській області, за результатами розгляду якої прийнято рішення від 16 січня 2025 року № 204750022372, яким відмовлено в призначенні пенсії згідно пункту 1 статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», у зв`язку з відсутністю необхідного стажу.
21 січня 2025 року позивач звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області з заявою, в якій просила вказати який період не зарахований, підставу незарахування (із посиланням на діюче пенсійне законодавство України), оскільки ця інформація в рішенні Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області від 16 січня 2025 року № 204750022372 була відсутня. За принципом екстериторіальності заява позивача була розглянута Головним управлінням Пенсійного фонду України в Хмельницькій області.
Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області від 30 січня 2025 року № 204750022372 було відмовлено у призначенні пенсії. У рішенні Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області від 30 січня 2025 року № 204750022372 було зазначено, що до страхового стажу не зараховано період підприємницької діяльності з 05 січня 1988 року по 04 січня 1992 року, оскільки відсутня інформація про систему оподаткування та сплату страхових внесків до Пенсійного фонду України. Також зазначено, що для зарахування до страхового стажу період підприємницької діяльності з 05 січня 1988 року по 04 січня 1992 року необхідно надати інформацію про систему оподаткування та документи про сплату страхових внесків (платіжні доручення, квитанції установи банків, документи, що підтверджують поштові перекази, інформацію з Пенсійного фонду України про сплату страхових внесків).
Не погоджуючись із такою відмовою, позивач звернулася до суду з даним адміністративним позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що склались між сторонами, суд зазначає наступне.
Згідно із статтею 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення, створенням мережі державних, комунальних приватних закладів для догляду непрацездатними.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, визначає Закон України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування (надалі також - Закон №1058-IV).
Статтею 1 зазначеного Закону визначено, що пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її інвалідом, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.
Відповідно до частин 1 - 2 статті 26 Закону 1058-IV особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.
Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу, зокрема, з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років.
У разі відсутності, починаючи з 1 січня 2018 року, страхового стажу, передбаченого частиною першою цієї статті, право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 63 роки мають особи за наявності страхового стажу, зокрема, з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - від 20 до 30 років.
Згідно із частиною 4 статті 26 Закону 1058-IV у разі відсутності, починаючи з 1 січня 2018 року, необхідного страхового стажу на дату досягнення віку, передбаченого частинами першою - третьою цієї статті, пенсію за віком може бути призначено після набуття особою страхового стажу, визначеного частинами першою - третьою цієї статті на дату досягнення відповідного віку. Наявність страхового стажу, передбаченого частинами першою - третьою цієї статті, який дає право на призначення пенсії за віком, визначається на дату досягнення особою відповідного віку і не залежить від наявності страхового стажу на дату звернення за призначенням пенсії.
Пенсійний орган зазначає про наявність у позивача на час звернення із заявою про призначення пенсії 27 років 02 місяців та 29 днів страхового стажу. Позивач вважає протиправним незарахування до її страхового стажу періоди індивідуальною трудовою діяльністю з 05 січня 1988 року по 04 січня 1992 року.
За змістом абзацу 1 частини 2 статті 24 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування. Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом (ч.4ст.24 Закону №1058-IV).
Відповідно до частини 1 статті 56 Закону України "Про пенсійне забезпечення" (надалі також - Закон №1788-XII) до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.
Згідно із статтею 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до пункту 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637 (надалі також - Порядок №637) основним документом, що підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - персоніфікований облік), є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній стаж роботи встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Пунктом 3 вказаного Порядку визначено, що за відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Зі змісту оскаржуваних рішень слідує, що до страхового стажу не зараховано період підприємницької діяльності з 05 січня 1988 року по 04 січня 1992 року, оскільки відсутня інформація про систему оподаткування та сплату страхових внесків до Пенсійного фонду України. 
За змістом ч.1 ст.24 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Згідно з ч. 4 ст. 24 Закону України "Про загальнообов?язкове державне пенсійне страхування" періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
До набрання чинності Законом Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" діяв Закон України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-XII.
Положеннями ч. 1 ст. 56 Закону України "Про пенсійне забезпечення" було передбачено, що до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.
Як зазначено у п. «а» ч. 3 ст. 56 Закону № 1788-XII, до стажу роботи зараховується також будь-яка інша робота, на якій працівник підлягав державному соціальному страхуванню, або за умови сплати страхових внесків, період одержання допомоги по безробіттю, а також робота в`язнів і робота за угодами цивільно-правового характеруза умови сплати страхових внесків.
Тобто, у законодавстві, що діяло раніше (до 01.01.2004), зокрема у Законі України "Про пенсійне забезпечення", йдеться про стаж роботи, що дає право на призначення трудових пенсій (загальний трудовий стаж).
Зміст поняття "загальний трудовий стаж" є ширшим, ніж поняття "страховий стаж", оскільки до першого включаються також періоди суспільно корисної діяльності, коли особа не підлягала загальнообов`язковому соціальному страхуванню.
Підпунктом 2 пункту 2.1 розділу ІІ Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 року № 22-1, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27.12.2005 року за № 1566/11846 (далі Порядок № 22-1), до заяви про призначення пенсії за віком додаються зокрема документи: документи про стаж, що визначені Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637.
Так судом встановлено, що ОСОБА_1 з 05 січня 1988 року по 04 січня 1992 року здійснювала індивідуальну трудову діяльність, що підтверджується рішенням виконавчого комітету Фрунзенської районної ради від 05 січня 1988 року №2.
Пунктом 2 Постанови Ради Міністрів УРСР від 15.04.1987 № 127 (із змінами) "Про заходи по виконанню в республіці Закону СРСР "Про індивідуальну трудову діяльність" встановлювалося, що що одержання дозволу виконавчого комітету Ради народних депутатів або художньої ради назаняття індивідуальною трудовою діяльністю не потрібно, якщо виготовлення виробів кустарно-ремісничих промислів або надавані послуги мають одноразовий характер протягом календарного року, а сума одержаного при цьому доходу не перевищує діючого місячного неоподатковуваного прибутковим податком мінімуму заробітної плати робітників і службовців.
Відповідно до п. б) ч. 1 ст. 3 Закону СРСР "Про пенсійне забезпечення громадян в СРСР" право на трудову пенсію мають особи, які займаються індивідуальною трудовою діяльністю, у тому числі на умовах індивідуальної (групової) оренди або в особистому селянському господарстві, - за умови сплати страхових внесків у Пенсійний фонд СРСР.
Разом з тим, відповідно до п. 6 Постанови Верховної Ради СРСР "Про порядок введення в дію Закону СРСР "Про пенсійне забезпечення громадян в СРСР" № 1481-І від 15.05.1990 Раді Міністрів СРСР у строк до 1 листопада 1990 року було доручено прийняти необхідні нормативні акти щодо застосування Закону СРСР "Про пенсійне забезпечення громадян в СРСР" у питаннях, віднесених Законом до компетенції Ради Міністрів СРСР, а саме затвердити спільно з ВЦРПС Положення про Пенсійний фонд СРСР, а також умови і порядок сплати громадянами обов`язкових страхових внесків у цей фонд, державного соціального страхування осіб, які займаються індивідуальною трудовою діяльністю, в тому числі на умовах індивідуальної (групової) оренди або в особистому селянському господарстві.
З системного аналізу зазначених норм права судом встановлено, що до періодів трудової діяльності, що зараховуються до стажу роботи для призначення пенсії, згідно законодавства СРСР, зараховувалася індивідуальна трудова діяльність - за умови сплати страхових внесків у Пенсійний фонд СРСР. Разом з тим, враховуючи неврегульованість питання сплати страхових внесків у Пенсійний фонд СРСР, суд дійшов висновку, що індивідуальна трудова діяльність ОСОБА_1 з 05 січня 1988 року по 04 січня 1992 року, згідно законодавства СРСР, мала бути зарахована до стажу роботи для призначення пенсії.
Згідно із ч. 4 ст. 24 Закону України від 09.07.2003 № 1058-IV, періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Враховуючи те, що позивач ОСОБА_1 займалась індивідуальною трудовою діяльністю, відповідно до діючого законодавства на той час, та здійснив сплату податку на прибуток, яка зараховувалась в дохід бюджету, то суд дійшов висновку, що відповідачем безпідставно не зараховано період трудової діяльності з 05.01.1988 по 04.01.1992 до страхового стажу позивача.
Отже, відповідачем протиправно не враховано надані позивачем документи.
Конституційний суд України у своєму рішенні від 09.07.2007 року №6-рп/2007зазначив, що «невиконання державою взятих на себе соціальних зобов`язань порушує принцип соціальної, правової держави». А встановлення певних соціальних пільг, компенсацій та гарантій є «складовою конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення цього права».
Також, Конституційний суд України у рішенні від 11.10.2005 року №8-рп/2005 чітко визначив критерії, за якими можливо встановити, чи відбулося таке звуження: «звуження обсягу прав та свобод - це зменшення кола суб`єктів, розміру території, часу, розміру або кількості благ чи будь-яких інших кількісно вимірюваних показників використання прав та свобод, тобто їх кількісні характеристики».
У матеріалах справи наявні рішення виконавчого комітету Фрунзенської районної ради від 05 січня 1988 року № 2, квитанцій про сплату податку на прибуток, платіжне повідомлення № 12.
Відповідно до абз 4 пункту 2.1 постанови правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1 «Про затвердження Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» період здійснення фізичною особою підприємницької діяльності підтверджується індивідуальними відомостями про застраховану особу. Для підтвердження періоду здійснення підприємницької діяльності до 01 січня 2004 року можуть прийматись інші документи про сплату страхових внесків. Періоди підприємницької діяльності за спрощеною системою оподаткування до 01 січня 2004 року, в тому числі із застосуванням фіксованого податку, можуть зараховуватись до страхового стажу також на підставі свідоцтва про сплату єдиного податку або спеціального торгового патента, або патента про сплату фіксованого розміру прибуткового податку з громадян, або довідки про реєстрацію особи як суб`єкта підприємницької діяльності за спрощеною системою оподаткування.
Водночас, ні Порядком №22-1, ні іншим нормативним документом не визначено вичерпного переліку тих первинних документів, якими повинна підтверджуватись сплата прибуткового податку з громадян.
Право особи на пенсійне забезпечення, не може ставитись в залежність від існування конкретного документу, позаяк збереження таких відомостей не може контролюватися пенсіонером, а значить на нього не може покладатись відповідальність за їх відсутність.
Проте, Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області відмовило позивачу в зарахуванні періодів зайняття індивідуальною трудовою діяльністю та в призначенні пенсії обмежившись обґрунтуванням неможливості врахувати при обрахунку страхового стажу та розміру пенсії страховий стаж, здобутого в період 04.01.1988 по 05.01.1992, без оцінки конкретних обставин щодо наявності такого стажу.
За викладеного, суд приходить до висновку про можливість зарахування спірного періоду провадження позивачем підприємницької діяльності (індивідуальної трудової діяльності) діяльності у спірний період на підставі наданих ним до Пенсійного органу документів, а отже і протиправності рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області від 16 січня 2025 року№204750022372.
Враховуючи наведене, вимога про визнання протиправним рішення та про зарахування до страхового стажу позивача спірного періоду її діяльності є обґрунтованою та доведеною, тому підлягає задоволенню.
Щодо вимоги про зобов`язання відповідача - Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком з 20 жовтня 2024 року, то суд зазначає таке.
Відповідно до Положення про управління пенсійного фонду України в районах, містах та районах у містах, а також про об`єднані управління, затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 22.12.2014 № 28-2, на територіальні управління Пенсійного фонду України в районах покладено функції по призначенню (перерахунку) і виплаті пенсії.
У юриспруденції дискреційні повноваження визначаються як право голови держави, уряду, інших посадовців в органах державної влади у разі ухвалення рішення з питання, віднесеного до їх компетенції, діяти за певних умов на власний розсуд у рамках закону. А в Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи вказано, що адміністративний орган може здійснювати дискреційні повноваження, користуючись певною свободою розсуду у разі ухвалення будь-якого рішення. Такий орган в силу (за) наявності у нього дискреційних повноважень може вибирати з декількох варіантів припустимих рішень той, який він вважає найбільш відповідним у даному випадку. За цього надано рекомендацію судам не втручатися у дискреційні повноваження державних органів.
Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом від 17.07.97 N 475/97-ВР, кожен, чиї права і свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Отже, ефективний засіб правого захисту в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.
Дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають у застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень. У більш звуженому розумінні дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчиняти конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).
При цьому, спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.
Таким чином, суд не може підміняти Пенсійний орган, уповноважений на виконання функцій з розрахунку та призначення пенсій громадянам.
З урахуванням дискреційних повноважень відповідача на прийняття рішення щодо призначення пенсії, та враховуючи те, що Пенсійним органом не проводився розрахунок стажу позивача з урахуванням періодів, врахованих судом у цьому рішенні, суд вважає за необхідне зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області (як орган, визначений за принципом екстериторіальності для розгляду заяви позивача про призначення пенсії за віком) повторно розглянути заяву позивача про призначення пенсії за віком, з урахуванням висновків суду в цій справі.
При цьому, суд відмовляє в задоволенні позовних вимог до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, оскільки останнім не вчинялося дій та не приймалося управлінських рішень відносно заяви позивача про призначення пенсії за віком. У даному випадку саме на Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області, як орган, визначений за принципом екстериторіальності для розгляду заяви позивача про призначення пенсії за віком, покладено обов`язок щодо повторного розгляду заяви позивача про призначення пенсії за віком та вирішення питання про призначення пенсії. 
Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
У відповідності до вимог ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Частина 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.
Дослідивши матеріали справи, слід зазначити, що Пенсійним органом не було доведено належними та допустимими доказами щодо правомірної відмови позивачу у зарахуванні спірного періоду її діяльності та призначення пенсії за віком, згідно поданої нею заяви.
Отже, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.
Щодо розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу суд зазначає наступне.
Згідно частин 1, 2 статті 134 КАС України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
У відповідності до частини 3 статті 143 якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.
У позовній заяві позивач зазначила про те, що очікуваний розмір витрат на правову допомогу складає 15 000,00 грн та просила вважати вказане застереження заявою, поданою в порядку абз. 2 ч. 7 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України.
Разом з тим, на підтвердження понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу остання подала лише копію ордеру та свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю її представника. Інших документів, що стосуються витрат на професійну правничу допомогу, позивачем не подано. 
Відповідно до частини 7 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Таким чином, оскільки позивачем не подано до суду документів, що стосуються витрат на професійну правничу допомогу, суд не вирішує питання щодо розподілу відповідних витрат.
Відповідно до частини 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, -
В И Р І Ш И В:
Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (майдан Свободи, буд. 5, Держпром, під. 3, пов. 2, м. Харків, 61022, ЄДРПОУ 14099344), Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області (площа Народна, буд. 4, м. Ужгород, Закарпатська обл., 88000, ЄДРПОУ 20453063) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області від 16 січня 2025 року № 204750022372 про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного Фонду України в Закарпатській області врахувати ОСОБА_1 страховий стаж підприємницької діяльності з 05 січня 1988 року по 04 січня 1992 року.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком, із урахуванням встановлених обставин та викладених судом висновків.
У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.
Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області судові витрати по сплаті судового збору в сумі 968,96 грн (дев`ятсот шістдесят вісім гривень 96 копійок).
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Дмитро ВОЛОШИН