Унікальний номер справи 210/4149/24
Номер апеляційного провадження 22-ц/824/2025/2026
Головуючий у суді першої інстанції О. Л. Марчук
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л. Д. Поливач

Постанова
Іменем України

21 січня 2026 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Поливач Л. Д. (суддя - доповідач), 
суддів Стрижеуса А. М., Шкоріної О. І. 

секретар судового засідання Комар Л. А.

сторони:

позивач ОСОБА_1 
відповідач ОСОБА_2 

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником Агбонгале Луізою Сергіївною , на заочне рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 20 червня 2025 року,ухвалене у складі судді О. Л. Марчука в приміщенні Васильківського міськрайонного суду Київської області, 

в с т а н о в и в :

В липні 2024 року ОСОБА_1 через свого представника - адвоката Агбонгале Л.С. звернулась до Васильківського міськрайонного суду Київської області з позовом до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що малолітній ОСОБА_4 постійно проживає разом з матірю - ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 . Дана квартира належить ОСОБА_1 на праві особистої приватної власності. ОСОБА_2 свої речі з вартири забрав та в подальшому проживати за цією адресою не буде.
Дитина зебезпечена гідними умовами проживання та гармонійною атмосферою оточення. Між матір`ю та сином склалися доброзичливі, дружні стосунки, які сприяють належному вихованню дитини, його повноцінному світосприйманню життя та оточуючих людей. 
27 травня 2024 року Голосіївським районним судом м. Києва задоволено заяву ОСОБА_1 про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , стягнуто з відповідача аліменти на утримання сина у розмірі частини заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 22 травня 2024 року і до досягнення дитиною повноліття. 
Заочним рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 20 червня 2025 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей та сімї Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини. 
Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 через представника Агбонгале Л.С. звернулась з апеляційною скаргою.
В обгрунтування довоів апеляційної скарги зазначає, що суд не прийняв до уваги ті обставини, що відповідач дійсно не висуває вимоги щодо проживання дитини - ОСОБА_4 , разом з ним, так як не має в користуванні власного житла, а проживає разом з новою дружиною та її дітьми.
Причиною звернення до суду з цим позовом стало те, що відповідач, без  погодження з позивачем, вивозить на невизначений термін малолітнього ОСОБА_4 , при цьому не повідомляючи матері дитини його місце знаходження (навіть коли це є прифронтові міста, такі як Кривий Ріг), та не дозволяє дитині спілкуватися навіть телефоном з матір`ю.
Коли відбувається подібна ситуація, ОСОБА_1 безсила та безправна відносно свого малолітнього сина, тому що і Служба у справах дітей, і правоохоронні органи відмовляють їй у допомозі, так як місце проживання дитини не визначене ні з одним із батьків. В цьому і полягає порушення батьківських прав ОСОБА_1 .
Звертає увагу апеляційного суду на ту обставину, що 03 квітня 2025 року, представником позивача було подано до суду клопотання про приєднання письмових доказів, в якому було наведено певні обставини, які мають безпосередній вплив на рішення даної справи.
Зауважує, що, в період відсутності сина ОСОБА_4 вдома, позивач не мала зв`язку з дитиною, навіть в телефонному режимі, вона не знала де дитина находиться
Одна з таких ситуацій сталася 01 травня 2024 року, ОСОБА_1 з цього приводу звернулась до Голосіївського УП ГУ Національної поліції у м. Києві з заявою про злочин, в якій зазначила: «Мій чоловік ОСОБА_2 забрав спільного сина, попередньо з його слів на відпочинок у м. Трускавець 26 квітня 2024 року та з понеділка (29 квітня 2024) не виходить на зв`язок. Син - ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_1.) навчається у школі № 186 і наразі не відвідує її за заявою мого чоловіка. Прошу встановити зв`язок з дитиною та встановити її теперішнє місце перебування».
На думку апелянта, суд першої інстанції, підійшов до розгляду зазначеної справи формально, встановивши лише один факт, який на думку суду є важливим - це начебто відсутність спору між сторонами щодо визначення місця проживання їх спільної дитини.
Відповідач ОСОБА_2 , третя особа Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу не скористалися. 
У судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 - адвокат Агбонгале Л.С. апеляційну скаргу підтримала, просила задовольнити з викладених у ній підстав.
Позивач  ОСОБА_1 , відповідач ОСОБА_2 , представник третьої особи - Служби у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації в засідання суду апеляційної інстанції не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися у відповідності до вимог закону. Відповідач, третя особа своїх представників для участі у розгляді справи не забезпечили. Враховуючи те, що позивач, відповідач, третя особа повідомлялися про розгляд справи апеляційним судом, беручи до уваги положення ч. 2 ст. 372 ЦПК, відповідно до якої неявка сторін, або інших учасників справи належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, суд вважав за можливе розглянути дану справу за відсутності позивача, відповідача та представника третьої особи.
Право на доступ до правосуддя не є абсолютним, на цьому наголошує Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях. Сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також, справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.
Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 - адвоката Агбонгале Л.С., перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.
Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд дійшов виснову про те, що у даному випадку між сторонами відсутній спір відносно місця проживання їх дитини.
Отже, відповідачем не порушено сімейних прав позивачки стосовно проживання дитини разом із нею.
Суд звернув увагу на ту обставину, що у даному випадку спір щодо місця проживання дитини ініційований матір`ю дитини з якою дитина фактично проживала і продовжує проживати, проти чого не заперечує батько дитини - відповідачя по справі.
При цьому, батько дитини не вимагав та не вимагає зміни місця проживання дитини.
Оскільки, позивачкою не доведено, що на час звернення до суду із даним позовом порушені її права, в той час коди дитина проживала і проживає із позивачкою, суд вважав, що у цьому випадку права позивачки не порушені, що не є процесуальною підставою для закриття провадження у справі, а є підставою саме для відмови у позові з цих підстав.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.
Як вбачається з матеріалів справи, 30 серпня 2001 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали шлюб, який зареєстровано Відділом реєстрації актів громадського стану Московського районного управління юстиції в м. Києві. Актовий запис № 737.
Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 05 серпня 2024 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_8 розірвано.
Від шлюбу сторони мають сина  ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання особи, ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .
Звертаючись до суду з даним позовом, позивач ОСОБА_1 вказувала на те, що син проживає з нею, вона займається доглядом та вихованням сина, піклується про його здоров`я та забезпечує усім необхідним, а відповідач активної участі у вихованні дитини фактично не приймає, фінансово не підтримує, просила визначити місце проживання дитини саме з нею.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Згідно з частиною першої статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до судуза захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відтак, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 05 вересня 2019 року усправі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).
Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 15 березня 2023 року у справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справа № 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21)).
У справі, яка переглядається апеляційним судом, ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визначення місця проживання малолітньої дитини  ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом знею за конкретно визначеною адресою: АДРЕСА_1 . Та фактично у позовній заяві вона не зазначила у чому саме заключається порушення її прав, свобод, інтересів саме відповідачем, позовна заява фактично не містить підстав поданого до суду позову.
Згідно з ч.ч. 2, 8, 9 ст. 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності відповідно до моральних засад суспільства.
Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).
Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованоїпостановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.
Відповідно до частин першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.
Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.
У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
У рішенні від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, ЄСПЛ зазначав, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).
У параграфі 54 рішення ЄСПЛ «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, вказано, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема,стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободне надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.
Аналіз наведених норм права, практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім - права батьків.
Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.
При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.
Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди, насамперед, мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.
Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним, обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) вказано, що положення Конвенції про права дитини про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормамиКонституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей.
Суд першої інстанції, вирішуючи спір, вірно застосував відповідні норми СК України, правильно встановив обставини справи й обґрунтовано відмовив у задоволенні позову.
На думку колегії суддів, суд вірно не прийнявдо уваги, відхиливта не врахувавпри постановленні даного рішення, відомості які містяться у наданій суду як доказ заявіпозивачки від 01 травня 2025 року до місцевого органу поліції щодо дій відповідача по спілкуванню із дитиною, оскільки позивачка не посилалась на вказану заяву при обґрунтуванні своїх позовних вимог, за змістом позову не посилаласьна зазначені нею у вказаній заяві обставини, як на підставу своїх вимог. Події, про які зазначає ОСОБА_1 у заяві від 01.05. 2025 (а.с. 142)відбулись вже після її звернення до суду з даним позовом.
В матеріалах справи наявна також заява ОСОБА_2 , подана представником ОСОБА_9 , який просить суд при вирішенні справи врахувати, що дитина проживає разом із матірю, а відповідач (батько дитини) проти цього не заперечує (а.с. 115-117). 
Таким чином, суд першої інстанції законно та обгрунтовано відмовив у задоволенні позову матері дитини про визначення місця проживання малолітнього сина разом із нею, так як позивачкою не доведено, що її права порушені. А відповідно до вимог ч. 1 ст. 4 ЦПК України до суду особа має право звернутися, якщо її права порушені, невизнані або оспорюються. Жодну із цих дій відповідач не вчиняв. Про будь - які порушення з боку відповідача ОСОБА_1 у позові не зазначає. А відповідно до положень ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справу не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цім Кодексом випадках.
Апелянтом надано суду висновок органу опіки та піклування Голосіївської районої в м. Києві державної адміністрації про доцільність визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_4 разом із матір`ю ОСОБА_1 . 
У даному висновку також заначено, що з метою повного та всебічного розгляду питання про визначення місця проживання дитини, батька двічі запрошували рекомендованим листом для надання письмових пояснень. У телефонній розмові з працівниками Служби останній повідомив, що його представник подав до суду заяву, в якій зазначено, що батько не заперечує проти проживання дитини з матір`ю (а.с. 156-159).
На думку колегії суддів, у цій справі позивачка не довела порушення свого права або інтересу в межах ініційованого нею судового спору.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що фактично позов щодо місця проживання дитини був ініційований матір`ю малолітньої дитини, з якою дитина і так фактично проживала і продовжує проживати. Батько дитини не вимагав та не вимагає зміни її місця проживання, погоджується з тим, що дитина проживає з матір`ю. 
З урахуванням вищенаведеного, суд першої інстанції правомірно виходив з того, що позивачкою не доведено, що на час звернення до суду матері з позовом про визначення місця проживання дитини разом із нею, яка фактично проживала і проживає разом із нею, порушені її права як іншого з батьків дитини. Зазначення судом фрази «між батьками відсутній спір щодо місця проживання дитини» у цьому випадку свідчить про те, що права позивачки станом на час її звернення до суду з даним позовом порушені не були, щоє самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.
Доводи апеляційної скарги цих висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені статтею 376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.
У силу положень статей 76-78,83,84,87,89,228,235,263-265 ЦПК України місцевим судом всебічно, повно та об`єктивно надано оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному окремому доказу, а підстави їх врахування чи відхилення є мотивованими. Всі докази оцінено судом у їх сукупності з урахуванням фактичних обставин справи.
Висновки суду узгоджуються із судовою практикою Верховного Суду у подібних правовідносинах, зокрема у постановах від 10 липня 2024 року у справі № 127/16211/23 (провадження № 61-1964св24) та10 грудня 2024 року у справі № 299/8679/23 (провадження № 61-14033св24), що спростовує відповідні доводи апеляційної скарги (частина четвертастатті 263 ЦПК України). Судова практика у цій категорії справ є сталою та сформованою, а відмінність залежить лише від доказування.
Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
У контексті вказаної практики колегія суддів вважає вищенаведене обґрунтування цієї постанови достатнім, а висновки суду першої інстанції визнає більш логічно обґрунтованими та послідовними, аніж аргументи апеляційної скарги позивачки.
Суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, не допустив порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення спору, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.
Згідно із пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
У такому разі розподіл судових витрат у вигляді сплаченого позивачкою судового збору за подання апеляційної скарги не проводиться згідно зі статтями 141, 382 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389 ЦПК України,

п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , подану представником Агбонгале Луізою Сергіївною , залишити без задоволення.
Заочне рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 20 червня 2025 рокузалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складено 30 січня 2026 року.

Судді

Л. Д. Поливач

А. М. Стрижеус

О. І. Шкоріна