ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2026 року 	Луцьк	Справа № 140/11700/25 	

Волинський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого-судді Костюкевича С.Ф.,
розглянувши за правилами спрощеного провадження у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити дії, 
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі – ОСОБА_1 , позивач) звернувся з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області (далі – ГУ ПФУ в Кіровоградській області, відповідач) про визнання протиправним та скасування рішення від 06.08.2025 №032950011626; зобов`язання призначити пенсію зі зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з дня виникнення права на призначення пенсії.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 є громадянином, який потерпів від Чорнобильської катастрофи (категорія 3), що підтверджується посвідченням від 13.01.1993 № НОМЕР_1 . Позивач зауважує, що посвідчення є дійсним, питання щодо його анулювання ні державними, ні іншими органами чи особами не ставилося.
З метою реалізації права на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку позивач 30.07.2025 звернувся до ГУ ПФУ у Волинській області із заявою про призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону №796-ХІІ, подавши при цьому необхідні документи. Заяву за принципом екстериторіальності було передано до ГУ ПФУ в Кіровоградській області.
Рішенням №032950011626 від 06.08.2025 ГУ ПФУ в Кіровоградській області відмовлено в призначенні пенсії з посиланням, що заявником не підтверджено факт проживання у зоні гарантованого добровільного відселення, що становить не менше 3 років.
Позивач вважає такі дії відповідача протиправними, та просить задовольнити його позовні вимоги. 
Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 20.10.2025 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі за вказаним позовом та ухвалено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
Представник відповідача у відзиві на адміністративний позов позовні вимоги ОСОБА_1 не визнала та просила відмовити в задоволенні позову з тих підстав, що відповідно статті 55 Закону України №796 особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу, а саме особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років (потерпілі 3 категорії) — мають право на зниження пенсійного віку на 3 роки та додатково 1 рік за 2 роки проживання, роботи але не більше 6 років. При цьому початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у визначених зонах з моменту аварії по 31.07.1986 незалежно від часу проживання або роботи у цей період.
Вказала, що за результатами розгляду доданих до заяви про призначення пенсії документів встановлено, що до періодів постійного проживання в зоні гарантованого добровільного відселення враховані всі періоди згідно довідки Маневицької селищної ради Волинської області від 02.01.2025 № 2 – з 09.03.1989 по 25.06.1989, з 26.07.1991 по 02.01.2025. 
Зауважила, що до страхового стажу не зарахований період військової служби з 28.06.1989 по 02.07.1991, згідно військовооблікового документу, оскільки зазначений документ не передбачений пунктом 6 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України № 637 від 12.09.1993, тому документами підтверджено, що ОСОБА_1 станом на 01.01.1993 прожив у зоні гарантованого добровільного відселення 1 рік 8 місяців 23 дні.
Вважає, підстави для застосування до ОСОБА_1 положень статті 55 Закону України №796, щодо призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відсутні
Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з таких мотивів та підстав.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , згідно з посвідченням серії НОМЕР_2 , виданим 13.01.1993 Волинською обласною державною адміністрацією, є потерпілим від Чорнобильської катастрофи, 3 категорії.
30.07.2025 позивач звернувся до ГУ ПФУ у Волинській області із заявою про призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку відповідно до ст. 55 ЗУ «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Заяву за принципом екстериторіальності було передано до ГУ ПФУ в Кіровоградській області.
06.08.2025 ГУ ПФУ в Кіровоградській області прийняло рішення №032950011626 «Про відмову в призначенні пенсії», яким відмовлено позивачу у призначенні пенсії. Підставою для відмови у призначенні пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку зазначено непідтвердження проживання (роботи) не менше 3 років в зоні гарантованого добровільного відселення та те, що щодо позивача не виконується початкова величина зниження пенсійного віку на три роки у зв`язку з непроживанням (роботою) в зоні ЧАЕС з 26.04.1986 по 31.07.1986.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд враховує наступне.
Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Зі змісту частини 3 статті 23 Загальної Декларації прав людини та пункту 4 частини 1 Європейської Соціальної хартії випливає, що кожна особа похилого віку має право на справедливу і задовільну винагороду, соціальний захист, за роки важкої праці та шкідливих робіт, - яка є основним джерелом існування для них самих та їхніх сімей.
Статтею 46 Конституції України закріплено право громадян на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я визначено Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 № 796-XII, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин (далі - Закон №796-XII).
Відповідно до статті 49 Закону №796-XII пенсії особам, віднесеним до категорії 1, 2, 3, 4 встановлюються у вигляді: а) державні пенсії; б) додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію.
Згідно з положеннями статті 55 Закону № 796-XII особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу: потерпілі від Чорнобильської катастрофи - особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років – 3 роки та додатково 1 рік за 2 роки проживання, роботи, але не більше 6 років.
Пенсійний вік за бажанням особи може бути знижено тільки за однією підставою, передбаченою цією статтею, якщо не обумовлено інше. 
Призначення та виплата пенсій названим категоріям провадиться відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» і цього Закону.
Пунктом 3 частини 1 статті 11 Закону №796-XII встановлено, що до потерпілих від Чорнобильської катастрофи належать особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а у зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років.
Згідно з частиною 1 статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, (далі - Закон № 1058-IV) особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - не менше 32 роки.
Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що умовою зменшення пенсійного віку є наявність факту проживання та (або) праці такої особи у зоні гарантованого добровільного відселення протягом трьох років до 01.01.1993. 
Спір між позивачем та відповідачем у цій справі фактично виник щодо наявності чи відсутності факту постійного проживання у зоні гарантованого добровільного відселення та, відповідно, права користуватися пільгами, встановленими Законом №796-ХІІ, зокрема, щодо призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку.
Згідно з довідкою №2 від 02.01.2025, виданою Маневицькою селищною радою Волинської області, ОСОБА_1 зареєстрований та постійно проживає в с. Мала Яблунька Маневицького району Волинської області з 18.10.1970 по 10.10.1985, з 09.03.1989 по 25.06.1989, з 26.07.1991 по даний час. 
Відповідно до Переліку населених пунктів, віднесених до зон радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 липня 1991 року №106, с. Мала Яблунька Маневицького району Волинської області віднесено до зони гарантованого добровільного відселення.
Документами, які підтверджують статус громадян, постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надають право користування пільгами, встановленими Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» є посвідчення «Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС» та «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи» (частина 3 статті 65 Закону №796-XII).
Згідно з пункту 2 Порядку видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25.08.1992 №501, яка була чинною на момент видачі позивачу посвідчення, (далі - Порядок №501) посвідчення є документом, що підтверджує статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надає право користуватися пільгами й компенсаціями, встановленими Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».
Зазначене кореспондується зі змістом частини 3 статті 65 Закону №796-ХІІ.
Відповідно до абзацу 3 пункту 5 Порядку №501 потерпілим від Чорнобильської катастрофи (не віднесеним до категорії 2), які постійно проживали на територіях зон безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення на день аварії або які за станом на 1 січня 1993 р. прожили у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а на території зони гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років і відселені або самостійно переселилися з цих територій, а також постійно проживають або постійно працюють у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 р. прожили або відпрацювали у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а у зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років, і віднесеним до категорії 3, видаються посвідчення зеленого кольору, серія Б.
Пунктом 10 Порядку №501 встановлено, що посвідчення видаються громадянам, які постійно проживали на територіях зон безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення на день аварії або які за станом на 1 січня 1993 р. прожили у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а на території зони гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років та відселені або самостійно переселилися з цих територій, - на підставі довідки встановленого зразка.
Таким чином, Законом №796-ХІІ та Порядком №501 передбачено, що посвідчення відповідної категорії є документом, що підтверджує статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надає право користування пільгами, визначеними Законом для такої категорії.
ОСОБА_1 має посвідчення потерпілого Чорнобильської катастрофи (категорія 3) серії Б від 13.01.1993 № НОМЕР_1 . Ця категорія та посвідчення потерпілого надається за умови проживання у зонах гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 не менше трьох років. Посвідчення позивачки є дійсним та доказів позбавлення його статусу потерпілої особи судами не встановлено.
Відповідач щодо наявності у позивача статусу потерпілого від Чорнобильської катастрофи та чинності посвідчення серії НОМЕР_2 не заперечує. Належних та допустимих доказів того, що видача позивачу посвідчення була оскаржена або, що таке посвідчення скасоване, відповідач не надає, матеріали справи таких не містять.
Отже, питання проживання позивачем не менше трьох років у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 вирішувалось відповідною комісією Волинської ОДА при наданні йому статусу потерпілої особи 13.01.1993, в тому числі, і питання щодо зарахування до строку проживання в зоні ЧАЕС часу служби в Армії.
З дослідженої судом форми РС-право по позивачу – ОСОБА_1 , яка подана до відзиву, сформованої пенсійним органом, вбачається, що період служби Армії з 28.06.1989 по 02.07.1991 не внесено в дану форму до загального трудового стажу, що не відповідає вимогам діючого законодавства.
Як вбачається з рішення ГУ ПФУ в Кіровоградській області №032950011626 від 06.08.2025, відповідач відмовив позивачу у призначенні пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку у зв`язку з не підтвердженням факту проживання (роботи) в зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 не менше 3 років, зарахувавши лише 1 рік 8 місяців 23 дні, зокрема, період проживання з 09.03.1989 по 25.06.1989, з 26.07.1991 по 01.01.1993 за довідкою органу місцевого самоврядування.
Пенсійний орган також вказав на те, що позивач проходив військову службу з 28.06.1989 по 02.07.1991, а тому цей період не зарахував до періоду проживання/роботи позивача в зоні гарантованого добровільного відселення.
Суд вважає за необхідне зазначити, що згідно вимог діючого станом на 28.06.1989 (початок військової служби позивача) Закону СРСР «Про загальний військовий обов`язок» служба в Армії вважалась загальним обов`язком та військовою повинністю через примусовий призов чоловіків, які досягли повноліття без зняття з реєстрації (прописки) за місцем проживання.
Оскільки вибуття позивача з місця проживання с. Мала Яблунька, яке відноситься до зони гарантованого добровільного відселення, для проходження служби в Армії не було добровільним, а примусовим, відтак неврахування цього строку пенсійним органом у спірному рішенні до періоду перебування у зоні ЧАЕС, не грунтується на вимогах законодавства.
Отже, на переконання суду, період служби ОСОБА_1 в Армії з 28.06.1989 по 02.07.1991, приймаючи до уваги примусовість такого призову, що був закріплений у вищевказаному нормативно-правовому акті для охорони суспільних відносин та відбувався незалежно від волі та бажання суб`єкта, до якого застосовувався, слід врахувати до періоду, визначеного п. 3 ч. 1 ст. 11, ст. 55 Закону №796-ХІІ.
Аналогічна позиція щодо необхідності зарахування служби в Армії бувшого СРСР до періоду проживання на територіях зони гарантованого добровільного відселення (станом з моменту аварії до на 01.01.1993), викладена в постановах Восьмого апеляційного адміністративного суду від 11.09.2025 у справі №140/1330/25, від 10.03.2025 у справі №140/2080/24, від 25.05.2023 у справі №460/41983/22,
Зважаючи на те, що період служби в Армії з 25.06.1989 по 02.07.1991 (2 роки 7 днів) та зарахований відповідачем за спірним рішенням від 06.08.2025 період 1 рік 8 місяців 23 дні до проживання в зоні ЧАЕС, в сукупності будуть становити більше трьох років. Тому умова визначена ст. 55 Закону №796-ХІІ (проживання чи роботи у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993) виконується по позивачу. Відтак, рішення відповідача від 06.08.2025 в частині висновку про відсутність у ОСОБА_1 необхідного станом на 01.01.1993 трирічного періоду проживання (роботи) в зоні ЧАЕС є незаконним та підлягає скасуванню.
Однак, відповідно до пункту 4 частини 2 ст. 55 Закону "Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" зменшення пенсійного віку (не більше на 6 років) можливе за наявності двох самостійних умов: 1) початкова величина зниження пенсійного віку (на 3 роки) встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період; 2) проживання щонайменше 3 роки станом на 01.01.1993 є умовою, яка встановлює додатково 1 рік зменшення пенсійного віку за 2 роки проживання чи роботи у зоні гарантованого добровільного відселення.
З положень статті 55 Закону №796-XII слідує, що умовами призначення пенсії ОСОБА_1 із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” є: наявність відповідного страхового стажу (1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - не менше 32 років), зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку; постійне проживання у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01 січня 1993 року не менше 3 років; досягнення необхідного віку для призначення пенсії згідно статті 55 Закону №796-XII. Початкова величина зниження пенсійного віку (на три роки) встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.
Відповідачем не заперечується та не ставиться під сумнів, що у позивача наявний загальний страховий стаж необхідний для призначення пенсії із зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону №796-XII.
З дослідженої судом довідки №2 від 02.01.2025, виданої Маневицькою селищною радою Волинської області вбачається, що ОСОБА_1 зареєстрований та постійно проживає в с. Мала Яблунька Маневицького району Волинської області з 18.10.1970 по 10.10.1985, з 09.03.1989 по 25.06.1989, з 26.07.1991 по даний час.
Таким чином, оскільки для позивача не виконується початкова величина зниження пенсійного віку на 3 роки, передбачена приміткою до статті 55 Закону №796-XII про постійне проживання (роботу) в зоні ЧАЕС з 26.04.1986 по 31.07.1986, беручи до уваги відсутність записів про це у довідці №2 від 01.01.2025 з органу місцевого самоврядування, витязі з Реєстру територіальної громади та у довідці №173 від 13.11.2024 з навчального закладу про перебування ОСОБА_1 під час канікул в зоні ЧАЕС, тому рішення відповідача від 06.08.2025 в частині зазначення відсутності у позивача початкової величини зниження пенсійного віку на 3 роки, прийняте відповідно до вимог діючого законодавства.
Для зарахування до періоду проживання в зоні ЧАЕС часу перебування під час літніх канікул по місцю свого проживання в с. Мала Яблунька в період навчання в Шацькому лісному технікумі (місцезнаходження якого не відноситься до зони ЧАЕС) позивач подав до відповідача відповідну довідку №173 від 13.11.2024 з цього начального закладу, як підставу для такого зарахування.
На переконання суду, ці періоди канікул не підлягають зарахуванню до проживання в зоні ЧАЕС, оскільки Закон №796-XII передбачає необхідність фізичного перебування у забрудненій зоні в зв`язку із постійним проживанням чи роботою в такій місцевості.
Аналогічна позиція щодо неможливості зарахування часу канікул у навчальному закладі до проживання в забрудненій зоні викладена в постанові ВС КАС України від 02.10.2024 в справі №500/551/23.
Таким чином по позивачу виконується лише одна з двох самостійних вимог, передбачених п. 4 ч. 2 ст. 55 Закону №796-XII, що дає йому право на зменшення пенсійного віку на 3 роки – проживання станом на 01.01.1993 в зоні ЧАЕС більше 3-х років. Відтак, позивач може набути право на призначення пенсії за ст. 50 Закону №796-XII лише після виповнення йому 57 років.
На підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України суд приходить до висновку, що адміністративний позов підлягає частковому задоволенню.
Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Отже, з врахуванням того, що позов судом задоволено частково, тому на користь позивача необхідно стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судовий збір в розмірі 605,60 грн, сплачений згідно з квитанцією від 12.03.2025.
Керуючись статтями 139, 243-246, 255, 262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, на підставі Закону України «Про пенсійне забезпечення», Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області від 06.08.2025 №032950011626 в частині висновку про відсутність у ОСОБА_1 передбаченого ч. 2 ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» необхідного станом на 01.01.1993 трирічного періоду проживання (роботи) в зоні гарантованого добровільного відселення.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області зарахувати до страхового стажу для призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку ОСОБА_1 період служби в Армії з 28.06.1989 по 02.07.1991 та повторно розглянути його заяву від 30.07.2025 про призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону №796-ХІІ, з урахуванням висновків, викладених у судовому рішенні.
В іншій частині, щодо відсутності у позивача права на початкову величину зниження пенсійного віку на три роки (постійне проживання (роботи) в зоні ЧАЕС з моменту аварії 26.04.1986 по 31.07.1986) та про відмову в призначенні пенсії, рішення відповідача від 06.08.2025 №032950011626 залишити без змін
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 605,60 грн (шістсот п`ять гривень 60 копійок).
Рішення набирає законної сили в порядку та строки, визначені статтею 255 КАС України, та може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_3 ).
Відповідач: Головне управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області (25009, Кіровоградська область, м. Кропивницький, вул. Соборна, 7а; код ЄДРПОУ 14099344).

Суддя С.Ф. Костюкевич