П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 лютого 2026 р.	м. Одеса	Справа № 400/6832/25	

Перша інстанція: суддя Брагар В. С.,
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
судді-доповідача–Шляхтицького О.І.,
суддів: Семенюка Г.В., Федусика А.Г.

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одеса апеляційну скаргу 2 Державного пожежно-рятувального загону Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Миколаївській області на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 15.10.2025 у справі № 400/6832/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до 2 Державного пожежно-рятувального загону Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Миколаївській області , про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, - 

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог.

У червні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом у якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність 2 Державного пожежно – рятувального загону Головного управління Державної служби з надзвичайних ситуацій у Миколаївській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки виплати індексації-різниці грошового забезпечення за період з 01.03.2018 року по 09.10.2020 року, по день фактичного розрахунку при звільненні, тобто з 10.09.2020 року по 29.05.2020 року з розрахунку середнього грошового забезпечення за останні два календарні місяці; 
- зобов`язати 2 Державного пожежно – рятувальний загін Головного управління Державної служби з надзвичайних ситуацій у Миколаївській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки виплати індексації-різниці грошового забезпечення за період з 01.03.2018 року по 09.10.2020 року, по день фактичного розрахунку при звільненні, тобто з 10.09.2020 року по 29.05.2020 року з розрахунку середнього грошового забезпечення за останні два календарні місяці. 
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач у період з 01.09.1993 по 09.10.2020 проходив службу у ДСНС і 09.10.2020 року його було звільнено та знято з усіх видів забезпечення. При виключенні зі списків особового складу позивачу не було виплачено індексацію-різницю грошового забезпечення. Останню виплату на виконання рішення суду відповідачем здійснено 29.05.2025. Позивач вважає, що у нього виникло право на отримання середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, що розраховується за період з 10.09.2020 по 29.05.2025. 
Від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якій просить відмовити у задоволенні позовних вимог та зазначає, що при звільнені позивачу було проведено розрахунок та перераховано належний розмір коштів грошового забезпечення у відповідності до норм чинного законодавства. На виконання рішення суду було виплачено індексацію грошового забезпечення в розмірі 71 578,58 грн. У матеріалах справи наявна заява позивача про виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку, однак до відповідача зазначена заява не надходила. Щодо суті позовних вимог, то відповідач проводить видатки в межах бюджетних асигнувань. Під час виплат позивачу відповідач діяв у межах та у спосіб, визначений законами та іншими нормативно-правовими актами України. 

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Миколаївський окружний адміністративний суд рішенням від 15.10.2025 у справі № 400/6832/25 адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнив.
Визнав протиправною бездіяльність 2 Державного пожежно – рятувального загону Головного управління Державної служби з надзвичайних ситуацій у Миколаївській області (вул. Архітектора Старова, 1/1, м. Миколаїв, 54002, ідентифікаційний код 38312856) щодо невиплати ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) середнього заробітку (середнього грошового забезпечення) за час затримки розрахунку з 10.10.2020 року по 18.07.2022 року включно та з 19.07.2022 року по 29.05.2025 року (з урахуванням обмеження в 6 місяців). 
Зобов`язав 2 Державний пожежно – рятувальний загін Головного управління Державної служби з надзвичайних ситуацій у Миколаївській області (вул. Архітектора Старова, 1/1, м. Миколаїв, 54002, ідентифікаційний код 38312856) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 10.10.2020 року по 18.07.2022 року включно та з 19.07.2022 року по 29.05.2025 року (з урахуванням обмеження в 6 місяців) в сумі 370 154,08 грн (триста сімдесят тисяч сто п`ятдесят чотири гривні вісім копійок).
Стягнув за рахунок бюджетних асигнувань 2 Державного пожежно-рятувального загону Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Миколаївській області (вул. Архітектора Старова, 1/1, м. Миколаїв, 54002, ідентифікаційний код 38312856) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір в сумі 1211, 20 грн (одна тисяча двісті одинадцять гривень двадцять копійок). 
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що виходячи з принципу пропорційності, на корить позивача (за період з 10.10.2020 року по 18.07.2022 року включно) необхідно стягнути середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні в розмірі 269 215,36 грн (354 931,26 грн. * 75,82%).
Разом з тим, суд вказав, що період стягнення з 19.07.2022 по 29.05.2025 регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями.
Враховуючи редакцію статті 117 КЗпП України, викладену відповідно до Закону України від 1 липня 2022 р. № 2352-ІХ Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин, суд виснував, що на корить позивача (за період з 19.07.2022 до 18.01.2023) необхідно стягнути середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні у розмірі 100938,72 грн (458,70 грн. х 184 дні).

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, представник 2 Державного пожежно – рятувального загону Головного управління Державної служби з надзвичайних ситуацій у Миколаївській області подав апеляційну скаргу.
В апеляційній скарзі зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене з порушенням норм процесуального та неправильним застосуванням норм матеріального права, неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, у зв`язку з чим просить його скасувати та ухвалити нову постанову, якою у задоволенні адміністративного позову відмовити.
Апелянт, мотивуючи власну правову позицію, акцентує на таких обставинах і причинах незаконності і необґрунтованості оскаржуваного судового рішення:
- суд першої інстанції не звернув увагу, на необхідність застосування принципу співмірності при визначенні суми середнього заробітку, яка підлягає стягненню на користь позивача, врахувавши пасивну поведінку останнього.
- інші доводи відтворюють зміст відзиву на позовну заяву.

Обставини справи.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач проходив службу в ДСНС у період з 01.09.1993 по 09.10.2020. 
На виконання рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 06.01.2025 та постанови П`ятого апеляційного адміністративного суд від 09.05.2025 у справі № 400/7964/24 відповідачем перераховано 29.05.2025 на картковий рахунок позивача індексацію-різницю за період з 01.03.2018 по 09.10.2020 у сумі 113 247,88 грн.
Позивач 12.06.2025 звернувся до відповідача з заявою про виплату йому середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку 29.05.2025, однак відповідь не отримав. 
Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача, позивач звернувся до суду з даним позовом. 
Вказані обставини сторонами не заперечуються, а отже є встановленими.

Джерела права й акти їх застосування та оцінка суду.

За змістом частини 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Правовідносини з приводу грошового забезпечення військовослужбовців регулюються низкою спеціальних актів, а саме: Законом України від 20 грудня 1991 року №2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», постановою Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2007 року №1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу», Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженим Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008, Законом України «Про військовий обов`язок та військову службу» тощо.
Водночас, спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум.
Отже, в даному випадку вірним є застосування норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби.
Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 28 січня 2021 року (справа №240/11214/19), від 24 грудня 2020 року (справа №340/401/20), від 5 серпня 2020 року (справа №826/20350/16), від 15 липня 2020 року (справа №824/144/16-а), від 31 жовтня 2019 року (справа №2340/4192/18), від 26 червня 2019 року у справі №826/15235/16, від 18 листопада 2022 року у справі №1.380.2019.005781.
Статтею 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Згідно із ст.117 КЗпП України (в редакції, чинній до 18 липня 2022 року) в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 №2352-1Х стаття 117 була викладена у новій редакції.
Відповідно до ст.117 КЗпП України (в чинній з 19.07.2022 року редакції) у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Період затримки розрахунку при звільненні - це весь час затримки належних звільненому працівникові сум та виплат по день фактичного розрахунку.
Колегія суддів звертає увагу на правову позицію, висловлену Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17, відповідно до якої під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Також у цій постанові Великої Палати Верховного Суду зазначено, що якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України).
Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливу відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.
Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.
Ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця. Відшкодування ж передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.
Середній заробіток визначається за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100.
Згідно з пунктом 2 Порядку №100 середньомісячна заробітна плата, зокрема, обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
Відповідно до пункту 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
При цьому, враховуючи правову позицію Верховного Суду у постановах від 29.01.2024 у справі №560/9586/22, від 15.02.2024 у справі №420/11416/23, від 22.02.2024 у справі №560/831/23 спірний період стягнення середнього заробітку у цій справі умовно варто поділити на 2 частини: з 10.10.2020 (перший день після звільнення) по 18.07.2022 включно та з 19.07.2022 по 29.05.2025 (день фактичної виплати).
Так, матеріалами справи встановлено, зокрема, згідно довідки про грошове забезпечення у серпні 2020 року виплати позивачу складають 16731,66 грн; у вересні 2020 року виплати позивачу складають 16731,66 грн. без урахування одноразових видів грошового забезпечення (матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та доплата на період карантину), що разом складає 33 463,32 грн. 
Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року “Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати”, середньоденне грошове забезпечення позивача складає: (16731,66 грн. + 16731,66 грн.) / 61 = 548,58 грн.
Відтак, середній заробіток за час затримки з 10.10.2020 по 18.07.2022 складає 354 931,26 грн. (647 днів * 548,58 грн.).
У цій справі загальний розмір виплат нарахованих позивачеві при звільнені згідно наявних в матеріалах справи грошового атестату та довідки про грошове забезпечення за жовтень 2020 року складав 149 291,68 грн, з яких: 36 093,80 грн. - грошове забезпечення виплачено у добровільному порядку при звільненні зі служби; 11 3197,88 грн. - виплачено на виконання рішення суду 
Частка заборгованості відповідно до алгоритму виведеного Верховним Судом, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 вересня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, складає: 113197,88 грн. / 149291,68 грн. * 100% = 75,82%.
Виходячи з принципу пропорційності, на корить позивача (за період з 10.10.2020 по 18.07.2022 включно) необхідно стягнути середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні в розмірі 269 215,36 грн (354 931,26 грн. * 75,82%).
Аналогічна правова позиція щодо застосування принципу пропорційності застосована Верховним Судом в постанові від 09.09.2025 по справі № 420/12808/23.
Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що на корить позивача (за період з 10.10.2020 по 18.07.2022 включно) необхідно стягнути середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні в розмірі 269 215,36 грн (354 931,26 грн. * 75,82%).
Щодо періоду з затримки розрахунку при звільненні з 19.07.2022 по 29.05.2025, то як зазначалось вище, він обчислюється із застосуванням статті 117 КЗпП України в редакції Закону №2352-IX, яка обмежує виплату середнього заробітку 6 місяцями.
Колегія суддів зазначає, що Велика Палата Верховного Суду в постанові по справі від 08.10.2025 у справі №489/6074/23 відступила від висновку Касаційного адміністративного суду, викладених у постанові від 6 грудня 2024 року у справі №440/6856/22 щодо неможливості застосування до спірних сум (після 19.02.2022 року) принципу співмірності.
Так, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19 липня 2022 року, необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. При здійсненні такої оцінки необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові ВП ВС від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, зокрема, враховувати розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін тощо для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин.
Розмір відшкодування суд може зменшити незалежно від ступеня задоволення позовних вимог про стягнення належних звільненому працівникові сум. Однак загальний період нарахування компенсації не може перевищувати шести місяців.
Враховуючи, що тривалий період виплати перерахованого грошового забезпечення виник як з вини відповідача, так і у зв`язку із тим, що з відповідним позовом позивач звернувся до суду лише у 2025 році, через п`ять років після звільнення, колегія суддів вважає за можливе застосувати до спірної суми також принцип співмірності.
Як вже було зазначено, загальний розмір виплат нарахованих позивачеві при звільнені згідно наявних в матеріалах справи грошового атестату та довідки про грошове забезпечення за жовтень 2020 року складав 149 291,68 грн, з яких: 36 093,80 грн. - грошове забезпечення виплачено у добровільному порядку при звільненні зі служби; 11 3197,88 грн. - виплачено на виконання рішення суду 
Частка заборгованості відповідно до алгоритму виведеного Верховним Судом, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 вересня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, складає: 113197,88 грн. / 149291,68 грн. * 100% = 75,82%.
Середній заробіток за час затримки з 19.07.2022 по 29.05.2025 складає 100 938,72 грн (184 дні х 548,58грн).
Виходячи з принципу пропорційності, колегія суддів вважає належним і достатнім способом захисту порушених прав Позивача здійснити обчислення середнього заробітку за час затримки розрахунку таким чином:
184 дня х 548,58грн = 100 938,72 х 75,82% = 76 531,73 грн, що становить 75,82% суми виплати, яка мала бути нарахована на день звільнення зі служби.
Враховуючи викладене, стягненню на користь позивача підлягає середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 19.07.2022 по 29.05.2025 у розмірі 76 531,73 грн.
Таким чином, на думку колегії суддів, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність у позивача права на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку, проте визначаючи розмір відшкодування за період з 19.07.2022 по 29.05.2025, судом не було застосовано принципи розумності, справедливості та пропорційності, чим не забезпечено справедливий баланс інтересів сторін: захистив право Позивача на повний розрахунок та належну компенсацію, однак допустив понесення Відповідачем несправедливих і непропорційних майнових втрат.
Отже, доводи апеляційної скарги знайшли часткове підтвердження в ході апеляційного перегляду.
Відповідно до ст. 242 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до частини 1 статті 317 КАС України неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а також неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи є підставами для скасування судового рішення.
Таким чином, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції допустив неправильне застосування норм матеріального права при ухваленні судового рішення, відтак апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції слід скасувати, ухвалити нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги частково.
Керуючись статтями 308, 309, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, –

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу 2 Державного пожежно-рятувального загону Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Миколаївській області – задовольнити частково.
Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 15.10.2025 у справі № 400/6832/25 – скасувати в частині зобов`язання 2 Державний пожежно – рятувальний загін Головного управління Державної служби з надзвичайних ситуацій у Миколаївській області (вул. Архітектора Старова, 1/1, м. Миколаїв, 54002, ідентифікаційний код 38312856) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 10.10.2020 року по 18.07.2022 року включно та з 19.07.2022 року по 29.05.2025 року (з урахуванням обмеження в 6 місяців) в сумі 370 154,08 грн (триста сімдесят тисяч сто п`ятдесят чотири гривні вісім копійок).
Ухвалити в цій частині нову постанову, якою зобов`язати 2 Державний пожежно – рятувальний загін Головного управління Державної служби з надзвичайних ситуацій у Миколаївській області (вул. Архітектора Старова, 1/1, м. Миколаїв, 54002, ідентифікаційний код 38312856) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 10.10.2020 по 18.07.2022 включно у сумі 269 215,36 грн та з 19.07.2022 по 29.05.2025 (з урахуванням обмеження в 6 місяців) у сумі 76 531,73 грн.
В іншій частині рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 15.10.2025 у справі № 400/6832/25 залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, за виключенням випадків, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Суддя-доповідач 		О.І. Шляхтицький	
Судді	  	Г.В. Семенюк   А.Г. Федусик