УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03 грудня 2025 року
м. Київ
справа № 2604/267/2012
провадження № 51-1813 км 25
 
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                    ОСОБА_1 ,
суддів                                               ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
прокурора                                        ОСОБА_4 ,
засудженого                                    ОСОБА_5 ,
 
розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальну справу за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_5 на вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 04 жовтня 2023 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 17 лютого 2025 рокуза обвинуваченням
ОСОБА_5 ,    ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця
с. Усівка Баришівського району Київської області, раніше не судимого, зареєстрованого та проживаючого за адресою:  АДРЕСА_1 , 
у вчиненні злочину, передбаченого ст. 128КК України.
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 04 жовтня 2023 року ОСОБА_5 засуджено за ст. 128КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік. 
На підставі ст. 49 КК України ОСОБА_5 звільнено від призначеного покарання.
За обставин, викладених у вироку, ОСОБА_5 визнаний винуватим у тому, що 28 червня 2011 року, приблизно о 18 год 55 хв., він разом з дружиною та двома дітьми приїхав на автомобілі «Шкода Фабія», державний номер 
НОМЕР_1 , до середньої загальноосвітньої школи № 31, розташованої за адресою: м. Київ, вул. Березнева, 7, вийшов з автомобіля та пройшов на територію вказаної школи. Приблизно о 19 годині ОСОБА_5 , почувши крик дружини, повернувся до автомобіля та, виявивши його пошкодження, став наздоганяти раніше незнайомого йому ОСОБА_6 , на якого вказувала дружина, як на особу, що спричинила пошкодження автомобіля.
Наздогнавши ОСОБА_6 , діючи необачно та не передбачаючи можливості заподіяння своїми діями шкоди здоров`ю у вигляді спричинення тілесних ушкоджень, однак маючи можливість передбачити вказані наслідки, 
ОСОБА_5 схопив потерпілого за руку, від чого останній втратив рівновагу та впав на землю на витягнуту ліву руку, внаслідок чого отримав тілесні ушкодження середньої тяжкості.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 17 лютого 2025 року вирок суду першої інстанції щодо   ОСОБА_5 залишено без змін.
Вимоги касаційних скарг і узагальнені доводи осіб, які їх подали
У касаційній скарзі засуджений  ОСОБА_5 , посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування кримінального закону таістотні порушення вимог кримінально-процесуального закону, просить оскаржувані судові рішення скасувати і направити справу на новий судовий розгляд. 
В обґрунтування зазначає, що не вчиняв дій, які носять суспільно-небезпечний характер, оскільки сама по собі дія - взяти (схопити) будь-кого за руку, не представляє будь-якої суспільної небезпеки.
Стверджує, що суд першої інстанції вийшов за межі пред`явленого обвинувачення, оскільки самостійно його змінив, чим порушив його право на захист та безпідставно ухвалив обвинувальний вирок за діяння, що не має ознак злочину.
Також посилається, що суди попередніх інстанцій не перевірили і не оцінили неузгодженість між дослідницькою частиною та висновками експерта, що ставить під сумнів наявність у потерпілого тілесних ушкоджень середньої тяжкості, а в його діях складу злочину, передбаченого ст. 128 КК України.
Серед іншого, звертає увагу на те, що 20.10.2011 слідчий Дніпровського РУ ГУМВС України в м. Києві порушив кримінальну справу за ознаками складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, 15.12.2011 перекваліфікував його дії на
ст. 128 КК України, та 16.12.2011 оголосив постанову про притягнення до кримінальної відповідальності як обвинуваченого за ст. 128 КК України, однак не закрив справу в частині пред`явленого обвинувачення за ч. 1 ст. 122 КК України, що є суттєвим порушенням вимог кримінально-процесуального закону. Зазначені обставини порушують його право на захист, оскільки у відповідності до вимог КПК України 1960 року була порушена кримінальна справа та пред`явлено обвинувачення за ч. 1 ст. 122 КК України, а до суду направлена справа за ст. 128 КК України, а тому, на його думку, він вимушений захищатись від незаконно пред`явленого обвинувачення за ст. 128 КК України.
Окрім того, вважає, що допущені порушення вимог статей 223, 224 КПК України 1960 року при складанні обвинувального висновку виключають можливість здійснення ним свого захисту і прийняття судом законного рішення у справі з урахуванням наведеного.
Також суд проігнорував і не дав оцінку можливості отримання потерпілим тілесних ушкоджень внаслідок падіння після втрати свідомості у зв`язку з наявними у нього захворюваннями.
Позиції учасників судового провадження
У судовому засіданні засуджений  ОСОБА_5 касаційну скаргу підтримав.
Прокурор, посилаючись на законність та обгрунтованість оскаржених судових рішень, просив відмовити у задоволенні касаційної скарги.
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали кримінальної справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Виходячи з положень ст. 395 КПК України 1960 року, за наявними у справі і додатково поданими матеріалами касаційний суд перевіряє законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення. 
Зі змісту касаційної скарги вбачається, що засуджений ОСОБА_5 , посилаючись, окрім іншого, на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та неузгодженість доказів, просить надати зібраним у справі доказам іншу оцінку, ніж надали суди нижчих інстанцій, з точки зору достовірності, тоді як перевірка цих обставин кримінально-процесуальним законом не віднесена до повноважень суду касаційної інстанції.
Відповідно до вимог ст. 398 КПК України 1960 року підставами для скасування або зміни касаційним судом вироку, ухвали є істотне порушення кримінально-процесуального закону, неправильне застосування кримінального закону та невідповідність призначеного покарання тяжкості злочину та особі засудженого.
Згідно з ч. 1 ст. 370 КПК України 1960 року істотним порушенням вимог кримінально-процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду повно та всебічно розглянути справу і постановити законний, обґрунтований і справедливий вирок чи постанову.
Як убачається з положень ч. 1 ст. 275 КПК України 1960 року, розгляд справи провадиться тільки відносно підсудних і тільки в межах пред`явленого їм обвинувачення.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 334 КПК України 1960 року, мотивувальна частина обвинувального вироку повинна містити формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, з зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків злочину, форми вини і мотивів злочину. В цій частині вироку наводяться обставини, які визначають ступінь тяжкості вчиненого злочину, та докази, на яких ґрунтується висновок суду щодо кожного підсудного, з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає інші докази.
Вказаних вимог кримінально-процесуального закону судом першої інстанції не виконано.
Так, з обвинувального висновку вбачається, що ОСОБА_5 пред`явлено обвинувачення у тому, що він, діючи з необережності, наніс  ОСОБА_6 правою рукою один удар в область обличчя з лівого боку, від якого потерпілий втратив рівновагу та впав на землю на витягнуту ліву руку, у зв`язку із чим отримав середньої тяжкості  тілесні ушкодження. 
З матеріалів справи слідує, що під час судового розгляду прокурор не змінював пред`явлене обвинувачення, не виносив постанову, в якій сформулював би нове обвинувачення та викладав би мотиви прийнятого рішення, як це передбачено вимогами статей 276-277 КПК України 1960 року. 
Разом з тим, за змістом мотивувальної частини оскаржуваного вироку суд визнав
 ОСОБА_5 винуватим у тому, що він, діючи з необережності, схопив  ОСОБА_6 за руку, від чого потерпілий втратив рівновагу та впав на землю на витягнуту ліву руку, внаслідок чого отримав тілесні ушкодження середньої тяжкості. Також місцевий суд дійшов до висновку, що нанесення ОСОБА_5  правою рукою одного удару в область обличчя потерпілого не знайшло свого підтвердження в ході судового розгляду.
Таким чином, суд першої інстанції у вироку змінив обвинувачення ОСОБА_5 , вийшовши за межі пред`явленого обвинувачення, чим порушив вимоги ст. 275 КПК України 1960 року, у зв`язку з чим підсудний був позбавлений можливості захищатися від обвинувачення встановленими законом засобами, тобто порушив його право на захист.
Натомість, апеляційний суд на допущені місцевим судом порушення уваги не звернув, доводів апеляційної скарги засудженого у цій частині не розглянув, що свідчить про невідповідність ухвали апеляційного суду вимогам ст. 377 КПК України 1960 року.
Допущені порушення вимог кримінально-процесуального закону колегія суддів вважає істотними і такими, що тягнуть скасування ухвалених щодо
ОСОБА_5 судових рішень.
З урахуванням наведеного, оскаржувані вирок та ухвала підлягають скасуванню, а справа направленню на новий судовий розгляд, під час якого необхідно повно, всебічно та об`єктивно розглянути матеріали кримінальної справи, і постановити рішення з дотриманням вимог кримінального і кримінально-процесуального законів.
Керуючись статтями 394, 396, 398, 400-2 КПК України 1960 року та пунктами 11, 15 Розділу ХІ «Перехідні положення» КПК України, Суд
постановив:
Касаційну скаргу засудженого ОСОБА_5 задовольнити частково.
Вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 04 жовтня 2023 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 17 лютого 2025 року щодо ОСОБА_5 скасувати і направити справу на новий судовий розгляд.
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                 ОСОБА_2                                    ОСОБА_3