ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2026 року	Львів	Справа № 380/6890/25 пров. № А/857/45598/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:
головуючого судді Шавеля Р.М.,
суддів Бруновської Н.В. та Хобор Р.Б.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській обл. на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 25.09.2025р. в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській обл. про визнання протиправним та скасування рішення про відмову в переведенні на інший вид пенсії за віком, спонукання до вчинення певних дій (суддя суду І інстанції: Клименко О.М., час та місце ухвалення рішення суду І інстанції: 25.09.2025р., м.Львів; дата складання повного рішення суду І інстанції: 25.09.2025р.),-

В С Т А Н О В И В:

08.04.2025р. за допомогою системи «Електронний суд» позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив:
визнати протиправним та скасувати рішення відповідача Головного управління /ГУ/ Пенсійного фонду /ПФ/ України у Львівській обл. № 134250009043 від 20.03.2025р. про відмову ОСОБА_1 у переведенні на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу»;
зобов`язати відповідача ГУ ПФ України у Львівській обл. перевести ОСОБА_1 на пенсію за віком відповідно до Закону України № 3723-ХІІ від 16.12.1993р. «Про державну службу», зарахувавши до стажу державної служби період військової служби з 12.05.1982р. по 26.06.1984р. в Збройних Силах, період роботи з 26.06.1988р. по 20.07.1994р. на посаді голови профкому радгоспу імені 50-річчя Компартії України та період роботи з 21.07.1994р. по 01.05.2016р. у Верхньояблунській сільській раді, з дня звернення із заявою від 14.03.2025р., з урахуванням довідки № 147/02-29 від 12.03.2025р. про складові заробітної плати для державного службовця, який до 01.01.2024р. працював та звільнився з державних органів, що провели класифікацію посад державної служби, або який працював у державних органах, що провели класифікацію посад державної служби, посаду якого не було класифіковано, або який працював у державних органах, що не провели класифікацію посад державної служби (посадовий оклад, надбавка за ранг, надбавка за вислугу років), довідки № 148/02-29 від 12.03.2025р. про інші складові заробітної плати для призначення пенсії особі, яка має не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, та яка на дату виходу на пенсію не займала посаду в державних органах, що провели класифікацію посад державної служби, яку було класифіковано, або працювала у державних органах, які не провели класифікацію посад державної служби, виданих Боринською селищною радою Самбірського району Львівської обл., та здійснити перерахунок та виплату пенсії з урахуванням виплачених сум;
стягнути з відповідача ГУ ПФ України у Львівській обл. на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір в сумі 968 грн. 96 коп. (а.с.1-5).

Розгляд цієї справи, що віднесена процесуальним законом до справ незначної складності, проведено судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними матеріалами (а.с.28 і на звороті).

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 25.09.2025р. заявлений позов задоволено частково; визнано протиправним та скасовано рішення ГУ ПФ України у Львівській обл. № 134250009043 від 20.03.2025р. про відмову в проведенні перерахунку пенсії ОСОБА_1 ; зобов`язано ГУ ПФ України у Львівській обл. зарахувати до стажу державної служби ОСОБА_1 період військової служби в лавах Радянської Армії з 12.05.1982р. по 26.06.1984р., період роботи з 26.06.1988р. по 24.10.1990р. на посаді голови профкому радгоспу імені 50-річчя Компартії України та період роботи з 21.07.1994р. по 01.05.2016р. у Верхньояблунській сільській раді на посадах секретаря виконавчого комітету, спеціаліста ІІ категорії сільської ради, головного бухгалтера сільської ради 7 категорії, та призначити ОСОБА_1 пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу» з 14.03.2025р.; у решті позовних вимог відмовлено; стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ПФ України у Львівській обл. на користь ОСОБА_1 968 грн. 96 коп. сплаченого судового збору (а.с.14-48).

Не погодившись із рішенням суду, його оскаржив відповідач ГУ ПФ України у Львівській обл., який покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що в своїй сукупності призвело до помилкового вирішення спору, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нову постанову, якою в задоволенні заявленого позову відмовити (а.с.51-55).
В обґрунтування вимог апеляційної скарги покликається на те, що час роботи в органах місцевого самоврядування, в тому числі на виборних посадах, зараховується до стажу роботи, який дає право на призначення пенсії відповідно до ст.37 Закону України № 3723-ХІІ від 16.12.1993р. «Про державну службу» до 04.07.2001р., тобто, на дату набрання чинності Законом України «Про службу в органах місцевого самоврядування».
Особи, які станом на 01.05.2016р. (дату набрання чинності Законом України № 889-VIII від 10.12.2015р. «Про державну службу») не мають необхідного стажу роботи на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених ст.25 Закону України № 3723-ХІІ від 16.12.1993р. «Про державну службу», права на пенсію відповідно до ст.37 Закону України № 3723-ХІІ від 16.12.1993р. «Про державну службу», з урахуванням вимог, визначених у п.п.10 та 12 розділу XI Прикінцевих та перехідних положення Закону України № 889-VIII від 10.12.2015р. «Про державну службу» не мають.
Отже, підстави для зарахування періоду роботи позивача в органах місцевого самоврядування до стажу державної служби, який дає право на призначення пенсії відповідно до ст.37 Закону України № 3723-ХІІ від 16.12.1993р. «Про державну службу», є відсутніми.
Звідси, оскільки станом на 01.05.2016р. у позивача був відсутній необхідний стаж на посадах державної служби, тому немає відстав для перерахунку та переходу на пенсію за віком відповідно до норм Закону України № 889-VIII від 10.12.2015р. «Про державну службу».
Щодо зарахування до стажу державної служби ОСОБА_1 періоду військової служби в лавах Радянської Армії з 12.05.1982р. по 26.06.1984р. відповідач зазначив, що служба в армії не зараховується до державної служби, але зараховується до страхового стажу.
Зокрема, служба в армії зараховується до стажу державної служби, якщо особа була держслужбовцем до призову і після служби повернулася на державну службу протягом визначеного строку(трьох місяців після мобілізації).
Однак, до служби в лавах Радянської Армії позивач працював з 10.02.1980р. по 07.04.1982р. в радгоспі імені 50-річчя Компартії України слюсарем по ремонту сг технікіки та після армії з 29.07.1984р. по 14.09.1985р. – слюсарем по ремонту сг техніки.
Отже, позивач не був держслужбовцем, тому немає законних підстав для зарахування періоду служби в армії до державної служби.
Відтак, відповідач вважає помилковим висновок суду першої інстанції про протиправність дій пенсійного органу щодо відмови в перерахунку пенсії ОСОБА_1 .

Позивач ОСОБА_1 скерував до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому останній вважає її безпідставною, необґрунтованою і такою, що не підлягає до задоволення. Наголошує на тому, що суд першої інстанції надав належну оцінку всім обставинам справи, правильно застосував норми матеріального та процесуального законодавства, ухвалив законне і справедливе судове рішення (а.с.69-70).

Розгляд справи в апеляційному порядку здійснено в порядку письмового провадження за правилами ст.311 КАС України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача по справі, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Як встановлено під час судового розгляду, позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуває на обліку в пенсійному органі як одержувач пенсії за віком відповідно до Закону України № 1058-IV від 09.07.2003р. «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
14.03.2025р. ОСОБА_1 звернувся до пенсійного органу із заявою про перехід на пенсію за віком згідно із Законом України «Про державну службу» (а.с.6-7).
До вказаної заяви позивач долучив, зокрема: довідку № 147/02-29 від 12.03.2025р. про складові заробітної плати для державного службовця, який до 01.01.2024р. працював та звільнився з державних органів, що провели класифікацію посад державної служби, або який працював у державних органах, що провели класифікацію посад державної служби, посаду якого не було класифіковано, або який працював у державних органах, що не провели класифікацію посад державної служби (посадовий оклад, надбавка за ранг, надбавка за вислугу років), довідку № 148/02-29 від 12.03.2025р. про інші складові заробітної плати для призначення пенсії особі, яка має не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, та яка на дату виходу на пенсію не займала посаду в державних органах, що провели класифікацію посад державної служби, яку було класифіковано, або працювала у державних органах, які не провели класифікацію посад державної служби, виданих Боринською селищною радою Самбірського району Львівської обл. (а.с.9).
За результатами розгляду зазначеної заяви відповідачем ГУ ПФ України у Львівській обл. прийнято рішення № 134250009043 від 20.03.2025р. про відмову в переведенні на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу». Підставою для такого рішення визначено ту обставину, що заявник працював на посаді головного бухгалтера виконавчого комітету Боринської селищної ради Самбірського району Львівської обл.; вказана посада має статус посадових осіб місцевого самоврядування (а.с.10 і на звороті).

Не погоджуючись із таким рішенням відповідача про відмову в переведенні на пенсію за віком згідно Закону України «Про державну службу» із врахуванням довідок про заробітну плату №№ 147/02-29, 148/02-29 від 12.03.2025р., виданих Боринською селищною радою Самбірського району Львівської обл., позивач звернувся до суду із розглядуваним позовом.

Приймаючи рішення по справі та частково задовольняючи заявлений позов, суд першої інстанції виходив з того, що час військової служби у Збройних Силах та інших військових формуваннях зараховується до стажу державної служби.
Позивач у період з 12.05.1982р. по 26.06.1984р. перебував на службі в лавах Радянської Армії, тому вказаний період військової служби позивача підлягає зарахуванню до стажу його державної служби на підставі абз.5 п.3 Порядку обчислення стажу державної служби, затв. постановою КМ України № 283 від 03.05.1994р., та абз.2 п.1 ст.8 Закону України № 2011-XII від 20.12.1991р. «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Окрім цього, Порядком обчислення стажу державної служби, затв. постановою КМ України № 283 від 03.05.1994р., та Положенням про порядок і умови виплати щомісячної надбавки за вислугу років працівникам органів виконавчої влади та інших державних органів, затв. постановою КМ України № 1049 від 20.12.1993р., передбачено зарахування стажу роботи, зокрема в профспілкових організаціях до стажу державного службовця особам, які працювали на виборних та відповідальних посадах в органах до 24.10.1990р.
Позивач у період з 26.06.1988р. по 24.10.1990р. працював на посаді голови профспілкового комітету радгоспу імені 50-річчя Компартії України, яка є відповідальною та прийняття на яку здійснювалось колегіальним органом (постановою конференції, зборів (постанова № 1 від 26.06.1988 року).
Відтак, вказаний період роботи позивача з 26.06.1988р. по 24.10.1990р. на посаді голови профспілкового комітету радгоспу імені 50-річчя Компартії України підлягає зарахуванню до стажу його державної служби.
Водночас, період роботи позивача на посаді голови профспілкового комітету радгоспу імені 50-річчя Компартії України, починаючи з 25.10.1990р., по 20.07.1994р., до стажу державної служби не зараховується, оскільки така відбувалася вже після припинення дії ст.6 Конституції УРСР і внесення змін до ст.7 Конституції УРСР, тобто, після 24.10.1990р.
Окрім цього, позивач працював на посадах державного службовця та займав посади в органах місцевого самоврядування, час роботи на яких зараховується до стажу державної служби. Зокрема, позивач у період з 21.07.1994р. по 01.05.2016р. працював у Верхньояблунській сільській раді на посадах секретаря виконавчого комітету, спеціаліста ІІ категорії сільської ради, головного бухгалтера сільської ради 7 категорії; 21.07.1994р. позивач прийняв присягу державного службовця.
Отже, вказаний період роботи позивача на посадах в органах місцевого самоврядування повинен бути зарахований відповідачем до стажу його державної служби.
Відтак, у відповідача не було фактичних та правових підстав для незарахування до стажу державної служби позивача вказаних періодів та відмови у зв`язку із цим у переведенні позивача на інший вид пенсії. 
Водночас, у позивача наявні умови для реалізації права на одержання пенсії державного службовця згідно із п.п.10, 12 розділу ХІ Закону України № 889-VIII від 10.12.2015р. «Про державну службу» та відповідно ст.37 Закону України № 3723-XII від 16.12.1993р. «Про державну службу». Зокрема, на день звернення до відповідача із заявою призначення пенсії державного службовця (14.03.2025р.) позивач досягнув пенсійного віку, встановленого ч.1 ст.37 Закону України № 3723-XII від 16.12.1993р. «Про державну службу» (62 роки), має необхідний страховий стаж; стаж державної служби позивача, з урахуванням періодів, які відповідач не зарахував позивачу до стажу його державної служби, проте, які суд визнав такими, що підлягають зарахуванню до відповідного стажу позивача, становить більше 20 років.
Оскільки позивач звернувся до відповідача із заявою про переведення на інший вид пенсії 14.03.2025р., тому саме з цієї дати слід здійснити перевід на пенсію державного службовця.
Водночас, позовна вимога щодо врахування довідок про складові заробітної для призначення пенсії державного службовця №№ 147/02-29, 148/02-29 від 12.03.2025р., виданих Боринською селищною радою Самбірського району Львівської обл., задоволенню не підлягає, оскільки така є передчасною.
Щодо вимоги про здійснення перерахунку та виплати пенсії, то суд зазначив, що призначення пенсії позивачу само собою зумовить її перерахунок та виплату відповідним пенсійним органом, спір у цій частині між сторонами наразі відсутній, тому така вимога також є передчасною та задоволенню не підлягає.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно із роз`ясненнями, які наведені в п.13.1 постанови Пленуму ВАС України № 7 від 20.05.2013р. «Про судове рішення в адміністративній справі», у разі часткового оскарження судового рішення суд апеляційної інстанції в описовій частині свого рішення повинен зазначити, в якій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, і при цьому не має права робити правові висновки щодо неоскарженої частини судового рішення.
Рішення суду першої інстанції в частині, що не оскаржена особою, яка подала апеляційну скаргу, не може бути скасовано або змінено апеляційним судом (п.13.2 цієї постанови).
Враховуючи, що рішення суду першої інстанції не оскаржується в частині незадоволених (відмовлених) позовних вимог, тому в цій частині судове рішення не переглядається судом апеляційної інстанції.

Стосовно решти позовних вимог колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильних та обґрунтованих висновків про наявність підстав для часткового задоволення позову із визначеним способом захисту позивача, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Згідно зі ст.12 Європейської соціальної хартії (переглянутої) 1996 року держава зобов`язана підтримувати функціонування системи соціального забезпечення, її задовільний рівень, докладати зусиль для її поступового посилення.

Частиною першою ст.4 Закону України № 1058-IV від 09.07.2003р. «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» визначено, що законодавство про пенсійне забезпечення в Україні, яке базується на Конституції України, складається з основ законодавства України про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, цього закону, Закону про недержавне пенсійне забезпечення, законів, якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, відміни від загальнообов`язкового державного пенсійного страхування та недержавного пенсійного забезпечення, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення в Україні.
Згідно з ч.1 ст.10 цього Закону особі, яка має одночасно право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника), призначається один із цих видів пенсії за її вибором.
Положеннями абз.2 ч.3 ст.45 вказаного Закону передбачено, що при переведенні з одного виду пенсії на інший за бажанням особи може враховуватися заробітна плата (дохід) за періоди страхового стажу, зазначені в частині першій статті 40 цього Закону, із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу), який враховувався під час призначення (попереднього перерахунку) попереднього виду пенсії..

Умови пенсійного забезпечення державних службовців до 01.05.2016р. визначалися Законом України № 3723-XII від 16.12.1993р. «Про державну службу».
Відповідно до ч.1 ст.37 цього Закону на одержання пенсії державних службовців мають право чоловіки, які досягли віку 62 роки, та жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абзацом першим частини першої статті 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», у тому числі стажу державної служби не менш як 10 років, та які на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку. Пенсія державним службовцям призначається в розмірі 60 відсотків суми їх заробітної плати, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 01 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, а особам, які на час звернення за призначенням пенсії не є державними службовцями, - у розмірі 60 відсотків заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи на державній службі, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 01 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.
До 01.05.2016р. (дата набрання чинності Законом України № 889-VIII від 10.12.2015р. «Про державну службу») право на пенсію державного службовця мали особи, які: а) досягли певного віку та мають передбачений законодавством страховий стаж; б) мали стаж державної служби не менш як 10 років, та на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців; а також особи, які мали не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку.
Після 01.05.2016р. правове регулювання спірних правовідносин зазнало змін.
Зокрема, відповідно до ст.90 Закону України № 889-VIII від 10.12.2015р. «Про державну службу» пенсійне забезпечення державних службовців здійснюється відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Разом з тим, відповідно до п.10 Прикінцевих та перехідних положень цього Закону державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених ст.25 попереднього Закону та актами Кабінету Міністрів України, мають право на призначення пенсії відповідно до ст.37 Закону України № 3723-ХІІ від 16.12.1993р. «Про державну службу» у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.
За приписами п.12 Прикінцевих та перехідних положень наведеного Закону для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають не менш, як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених ст.25 Закону України № 3723-ХІІ від 16.12.1993р. «Про державну службу» та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії, відповідно до ст.37 Закону України № 3723-ХІІ від 16.12.1993р. «Про державну службу» в порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Таким чином, Прикінцевими та перехідними положеннями Закону України № 889-VIII від 10.12.2015р. «Про державну службу» передбачено, що за наявності у особи станом на 01.05.2016р. певного стажу держслужби (10 років для осіб, що на зазначену дату займали посади державної служби, або 20 років стажу держслужби незалежно від того, чи працювала особа станом на 01.05.2016р. на держслужбі), така особа зберігає право на призначення пенсії відповідно до ст.37 Закону України № 3723-ХІІ від 16.12.1993р. «Про державну службу», але за певної додаткової умови: у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.
При цьому, обов`язковою умовою для збереження у особи права на призначення пенсії, відповідно до ст.37 Закону України № 3723-ХІІ від 16.12.1993р. «Про державну службу» після 01.05.2016р. є дотримання сукупності вимог, визначених ч.1 ст.37 цього Закону і Прикінцевих та перехідних положень Закону України № 889-VIII від 10.12.2015р. «Про державну службу», а саме: щодо віку, страхового стажу, стажу державної служби.
Отже, після 01.05.2016р. (дата набрання чинності Законом України № 889-VIII від 10.12.2015р. «Про державну службу») зберігають право на призначення пенсії державного службовця відповідно до ст.37 Закону України № 3723-ХІІ від 16.12.1993р. «Про державну службу» лише ті особи, які мають стаж державної служби, визначений п.п.10, 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону України № 889-VIII від 10.12.2015р. «Про державну службу» та мають передбачені ч.1 ст.37 Закону України № 3723-ХІІ від 16.12.1993р. «Про державну службу» вік та страховий стаж.
Такий висновок відповідає правовій позиції, яка викладена у рішенні Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду від 04.04.2018р. у зразковій справі № 822/524/18 та у постановах від 26.06.2018р. у справі № 676/4235/17, від 10.04.2019р. у справі № 607/2474/17.

Як установлено під час судового розгляду, позивач отримує пенсію за віком відповідно до Закону України № 1058-IV від 09.07.2003р. «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
За результатами розгляду заяви позивача про переведення його на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу» пенсійний орган відмовив у переведенні на інший вид пенсії, вказуючи на те, що станом на 04.07.2001р. позивач не має відповідного стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців.
При цьому, стаж роботи позивача в органах місцевого самоврядування не може бути зараховано до стажу роботи на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених ст.25 Закону України «Про державну службу».

Отже, спірним в розглядуваній справі є питанням зарахування до стажу державної служби, зокрема періоду перебування особи на службі в органах місцевого самоврядування.

Пунктом 4 ч.2 ст.46 Закону України № 889-VIII від 10.12.2015р. «Про державну службу» визначено, що до стажу державної служби зараховуються час перебування на посадах в органах місцевого самоврядування, передбачених Законом України «Про службу в органах місцевого самоврядування».
Згідно із ст.1 Закону України № 2493-III від 07.06.2001р. «Про службу в органах місцевого самоврядування» /Закон № 2493-III/, в редакції станом на 01.05.2016р., служба в органах місцевого самоврядування - це професійна, на постійній основі діяльність громадян України, які займають посади в органах місцевого самоврядування, що спрямована на реалізацію територіальною громадою свого права на місцеве самоврядування та окремих повноважень органів виконавчої влади, наданих законом.
Приписами ст.ст.2, 3 Закону № 2493-III визначено, що посадовою особою місцевого самоврядування є особа, яка працює в органах місцевого самоврядування, має відповідні посадові повноваження щодо здійснення організаційно-розпорядчих та консультативно-дорадчих функцій і отримує заробітну плату за рахунок місцевого бюджету. 
Посадами в органах місцевого самоврядування є: виборні посади, на які особи обираються на місцевих виборах; виборні посади, на які особи обираються або затверджуються відповідною радою; посади, на які особи призначаються сільським, селищним, міським головою, головою районної, районної у місті, обласної ради на конкурсній основі чи за іншою процедурою, передбаченою законодавством України.
Відповідно до ч.7 ст.21 Закону № 2493-III пенсійне забезпечення посадових осіб місцевого самоврядування, які мають стаж служби в органах місцевого самоврядування та/або державної служби не менше 10 років, здійснюється у порядку, визначеному законодавством України про державну службу.

Згідно з п.6 Порядку обчислення стажу державної служби, затв. постановою КМ України № 229 від 25.03.2016р., стаж державної служби за періоди роботи (служби) до набрання чинності Законом обчислюється відповідно до пункту 8 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015р. № 889-VIII.
У свою чергу, відповідно до п.8 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про державну службу» стаж державної служби за періоди роботи (служби) до набрання чинності цим Законом обчислюється у порядку та на умовах, установлених на той час законодавством.
Таким чином, належить керуватися Порядком обчислення стажу державної служби, затв. постановою КМ України № 283 від 03.05.1994р. /Порядок № 283/.

Статтею 14 Закону № 2493-III встановлено класифікацію посад в органах місцевого самоврядування 7 категорій посад. 
Віднесення інших посад органів місцевого самоврядування, не зазначених у цій статті, до відповідної категорії посад в органах місцевого самоврядування здійснюється Кабінетом Міністрів України за поданням керівників відповідних органів місцевого самоврядування.
Абз.13 п.2 Порядку № 283 передбачено, що до стажу державної служби зараховується робота (служба), зокрема: на посадах в органах місцевого самоврядування, передбачених ст.14 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування», а також на інших посадах, не зазначених у цій статті, віднесених Кабінетом Міністрів України до відповідної категорії посад в органах місцевого самоврядування.

Як встановлено судом, відповідно до записів трудової книжки ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 від 16.11.1987р. позивач у період з 21.07.1994р. по 01.05.2016р. працював на різних посадах в органах місцевого самоврядування, зокрема: у Верхньояблунській сільській раді на посадах секретаря виконавчого комітету, спеціаліста ІІ категорії сільської ради, головного бухгалтера сільської ради 7 категорії; 21.07.1994р. позивач прийняв присягу державного службовця.

З огляду на викладене, оскільки час перебування на посадах в органах місцевого самоврядування, передбачених Законом України «Про службу в органах місцевого самоврядування», входить до стажу державної служби, тому правові підстави для неврахування до стажу державної служби періодів роботи позивача на посадах в органах місцевого самоврядування, є відсутніми.

Вищевикладеним спростовуються доводи пенсійного органу про те, що стаж роботи на посадах в органах місцевого самоврядування зараховувався до стажу роботи, який дає право на призначення пенсії державного службовця, лише до 04.07.2001р.
Такий висновок відповідає правовій позиції, яка викладена у постанові Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду від 11.04.2023р. у справі № 1.380.2019.003855.

Таким чином, приймаючи рішення про відмову в переведенні на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу» у зв`язку з незарахуванням до стажу державної служби періодів роботи позивача в органах місцевого самоврядування, відповідач діяв не на підставі, не в межах повноважень та не у спосіб, визначені чинним законодавством. 
При цьому, апеляційний суд враховує, що Верховний Суд у постанові від 10.05.2018р. в справі № 351/1792/17 зазначив, що після набрання чинності Закону України № 889-VIII положення законодавства в частині механізму обрахунку стажу державної служби не змінилися. Відповідно до ст.46 Закону України № 889-VIII та п.4 Порядку обчислення стажу державної служби, затв. постановою КМ України № 229 від 25.03.2016р., час перебування на посадах в органах місцевого самоврядування, передбачених Законом України «Про службу в органах місцевого самоврядування», зараховується до стажу державної служби.
Звідси, стаж роботи позивача (також після 04.07.2001р) на різних посадах в органах місцевого самоврядування підлягає зарахуванню до стажу державного службовця.

Окрім цього, апеляційний суд враховує, що згідно з абз.11 п.3 Порядку № 283 до стажу державної служби включається також час роботи в організаціях, передбачених абз.4 п.3 Положенням про порядок і умови виплати щомісячної надбавки за вислугу років працівникам органів виконавчої влади та інших державних органів, затв. постановою КМ України № 1049 від 20.12.1993р. (далі – Положення № 1049).
Відповідно до п.3 Положення № 1049 до стажу роботи, який дає право на одержання надбавки за вислугу років, зараховується, стаж роботи в організаціях (крім роботи у кооперативних та інших громадських організаціях), передбачених статті 118 Кодексу законів про працю України, зокрема в партійних, профспілкових і комсомольських на виборних та відповідальних посадах.
Згідно з роз`ясненням Міністерства юстиції України № 4-5-1156 від 03.06.1994р., погодженим з Кабінетом Міністрів України, до стажу державної служби зараховують період роботи в цих органах лише на виборних та відповідальних посадах до припинення дії статті 6 Конституції УРСР і внесення змін до статті 7 Конституції УРСР (до 24.10.1990р.). Відповідальною вважається посада, прийняття на яку здійснювалось колегіальним органом (рішення, бюро, комітету, постановою конференції, зборів) партійних, профспілкових, комсомольських організацій.
Отже, вищезазначеним законодавством передбачено зарахування стажу роботи, зокрема, в профспілкових організаціях до стажу державного службовця, особам які працювали на виборних та відповідальних посадах в органах до 24.10.1990р.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах 26.09.2019р. у справі № 530/1812/16-а, від 15.01.2020р. у справі № 334/4034/16-а, від 15.05.2020р. у справі № 309/882/17.

Встановлено, що відповідно до записів трудової книжки ОСОБА_1 НОМЕР_1 від 16.11.1987р. позивач 26.06.1988р. був обраний головою профспілкового комітету радгоспу імені 50-річчя Компартії України (постанова № 1 від 26.06.1988р.), звільнений з роботи 21.07.1994р. (протокол № 4 від 21.07.1994р.) у зв`язку з обранням на виборну посаду.
Отже, матеріалами справи підтверджено, що позивач у період з 26.06.1988р. по 20.07.1994р. працював на посаді голови профспілкового комітету радгоспу імені 50-річчя Компартії України, яка є відповідальною та прийняття на яку здійснювалось колегіальним органом (постановою конференції, зборів (постанова № 1 від 26.06.1988р.).
Таким чином, період роботи позивача з 26.06.1988р. по 20.07.1994р. на посаді голови профспілкового комітету радгоспу імені 50-річчя Компартії України підлягає зарахуванню до стажу його державної служби.

Щодо зарахування до позивачу стажу державної служби періоду проходження військової служби в лавах Радянської Армії з 12.05.1982р. по 26.06.1984р., апеляційний суд враховує наступне.
Відповідно до п.3 Порядку № 283 до стажу державної служби включається, зокрема час військової служби у Збройних Силах та інших військових формуваннях.
При цьому, до стажу державної служби осіб включаються усі види військової служби, які вони проходили у Збройних Силах та інших військових формуваннях України та колишнього СРСР до 01.05.2016р.

Частиною 2 ст.46 Закону № 889-VIII та п.3 вказаного Порядку передбачено періоди роботи, служби та навчання, які зараховуються до стажу державної служби, зокрема до стажу державної служби зараховується час перебування на посадах, на яких присвоюються військові та спеціальні звання.
Крім того, абз.2 п.1 ст.8 Закону України № 2011-XII від 20.12.1991р. «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачено, що час перебування громадян України на військовій службі зараховується до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Отже, час військової служби у Збройних Силах та інших військових формуваннях зараховується до стажу державної служби.

Встановлено, що відповідно до записів у трудовій книжці ОСОБА_1 НОМЕР_1 від 16.11.1987р. позивач у позивач у період з 12.05.1982р. по 26.06.1984р. перебував на службі в лавах Радянської Армії.
Враховуючи викладене, суд першої інстанції обґрунтовано виснував, що період проходження позивачем військової служби з 12.05.1982р. по 26.06.1984р. підлягає зарахуванню до стажу державної служби позивача.

Враховуючи вищезазначене, оцінюючи спірні правовідносини відповідно до наявних в матеріалах справи документів та через аналіз діючого законодавства, колегія суддів вважає, що рішення ГУ ПФ України у Львівській обл. № 134250009043 від 20.03.2025р. не ґрунтується на вимогах закону.

Згідно з правовими позиціями Конституційного Суду України одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями (абз.3 пп.3.1 п.3 мотивувальної частини Рішення від 29.06.2010р. № 17-рп/2010); «принцип правової визначеності вимагає чіткості, зрозумілості й однозначності правових норм, зокрема їх передбачуваності (прогнозованості) та стабільності» (абз.6 пп.2.1 п.2 мотивувальної частини Рішення від 20.12.2017р. № 2-р/2017).
Конституційний Суд України, в своїх рішеннях виходить з того, що громадяни розраховують на стабільність та усталеність юридичного регулювання, а тому непередбачувані й часті зміни законодавства перешкоджають ефективній реалізації ними прав і свобод, а також підривають довіру до органів державної влади, їх посадових і службових осіб.

Враховуючи вищезазначене, оцінюючи спірні правовідносини відповідно до наявних в матеріалах справи документів та через аналіз діючого законодавства, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність у позивача права на перехід на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу».

За правилами ч.3 ст.45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» переведення з одного виду пенсії на інший здійснюється з дня подання заяви на підставі документів про страховий стаж, заробітну плату (дохід) та інших документів, що знаходяться на час переведення з одного виду пенсії на інший в пенсійній справі, а також додаткових документів, одержаних органами Пенсійного фонду.
Питання щодо порядку переведення (переходу) з одного виду пенсії на інший та питання призначення пенсії неодноразово було проаналізовано у постанові Верховного Суду України від 31.03.2015р. у справі № 21-612а14, постановах Верховного Суду від 23.10.2018р. у справі № 317/4184/16-а; від 17.05.2019р. у справі № 511/777/17; від 11.07.2019р. у справі № 264/6292/16-а; від 10.10.2019р. у справі № 520/7533/17; від 13.02.2020р. у справі № 263/3478/17; від 17.07.2020р. у справі № 335/13894/16-а, в яких суди дійшли висновку, що, якщо особа отримувала пенсію на підставі одного закону (наприклад, Закону України «Про прокуратуру») та виявила бажання перейти на пенсію за іншим законом (наприклад, на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»), зазначені правовідносини слід розцінювати як нове призначення пенсії. У іншому ж випадку, якщо такий перехід відбувся в рамках одного закону – Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», вказані правовідносини є переведенням на пенсію в рамках одного закону.
Правовідносини щодо первинного призначення пенсії відповідно до Закону України «Про державну службу», подальшого переходу на пенсію за віком згідно Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», і повернення до пенсії за віком відповідно до Закону України «Про державну службу», розцінюються відповідно до положень чинного законодавства та усталеної судової практики як переведення на інший вид пенсії.
Разом з тим, колегія суддів вважає, що обраний спосіб захисту прав позивача повністю відповідає вимогам діючого законодавства.

Колегія суддів відхиляє решту доводів апелянта, які наведені у поданій ним апеляційній скарзі, оскільки такі на правильність висновків суду не впливають, а відтак останні не можуть покладатися в основу скасування чи зміни оскарженого судового рішення.

Оцінюючи в сукупності обставини справи та враховуючи вищенаведені положення законодавства, колегія суддів приходить до переконання про наявність правових підстав для часткового задоволення заявленого позову, з вищевикладених мотивів.

Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.
Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції не встановив неправильного застосування норм матеріального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення і погоджується з висновками суду першої інстанції у справі, якими вимоги позивача частково задоволені у визначений спосіб.

Враховуючи результат апеляційного розгляду, а також керуючись приписами ст.139 КАС України, колегія суддів вважає, що понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги належить покласти на апелянта ГУ ПФ України у Львівській обл.

Керуючись ст.139, ч.4 ст.229, ст.311, п.1 ч.1 ст.315, ст.316, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській обл. на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 25.09.2025р. в адміністративній справі № 380/6890/25 залишити без задоволення, а вказане рішення суду – без змін.
Понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на апелянта Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській обл.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку у випадках, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	Р. М. Шавель 	
судді	 	Н. В. Бруновська 	
 	 	Р. Б. Хобор  	

Дата складання повного судового рішення: 05.02.2026р.