ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/2148/25	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №712/13118/25 Категорія: на ухвалу 	Демчик Р. В. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Фетісова Т. Л. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       09 грудня 2025 року                                                                                                      м. Черкаси   

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів цивільної палати:

суддя-доповідач	Фетісова Т. Л. 	
судді	Гончар Н. І., Сіренко Ю. В.	
секретар 	Любченко Т.М.	

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на ухвалу Придніпровського районного суду м. Черкаси від 22.10.2025 (повний текст складено 22.10.2025, суддя в суді першої інстанції Демчик Р. В.) про застосування заходів забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа: приватний нотаріус Фіщук С.О. про визнання договору купівлі-продажу недійсним,

в с т а н о в и в :

у вересні 2025 року представник позивача ОСОБА_2 – адвокат Грушевий Ю.В. звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа: приватний нотаріус Фіщук С.О. про визнання договору купівлі-продажу недійсним.
Разом із позовною заявою представник позивача подав заяву про забезпечення позову, якою просив вжити заходи забезпечення позову щодо відповідачів ОСОБА_6 шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 .
В обґрунтування заяви вказано, що 05.07.2024 між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 було укладено договори позики на суму 50 000 дол. США та 203 799 грн, відповідно до умов яких вказані кошти позичальник о зобов`язувалась повернути у строк до 20.08.2024.
У зв`язку з тим, що ОСОБА_5 вказані кошти вчасно не повернула, ОСОБА_2 змушений був звернутись до суду за захистом свого права.
12.03.2025 року судом затверджено мирову угоду між сторонами, відповідно до якої відповідач зобов`язалась повернути позивачу суму позики відповідно до графіку платежів встановленого мировою угодою, провадження у цивільній справі закрито. За час судового розгляду ОСОБА_5 лише частково погасила заборгованість перед позивачем, а умови мирової угоди ОСОБА_5 в повному обсязі у встановлені в угоді строки не виконала. 
З реєстру речових прав позивачу стало відомо про те, що ОСОБА_5 володіла квартирою АДРЕСА_1 . Квартира є трикімнатною, яку ОСОБА_5 придбала в травні 2024 року, тобто за два місяці до укладення договорів позики з ОСОБА_2 . Ринкова вартість квартири була достатньою для повернення простроченої позики.
Однак, після звернення ОСОБА_2 з позовом до суду про стягнення заборгованості, ОСОБА_5 27.01.2025 року продала вказану квартиру відповідачам за даним позовом за ціною 2 585 704,91 грн, що в середньому по курсу НБУ складає 63 000 дол. США.
Заявник вважає, що ОСОБА_7 , знаючи про наявність невиконаного зобов`язання перед позивачем за договорами позики вживала заходів щодо уникнення можливості його виконання шляхом погіршення свого майнового стану.
З наведеного випливає, що сторони даної справи діють протиправно та недобросовісно, а відтак невжиття судом заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно надає відповідачам можливість вдруге відчужити його, і як наслідок уникнути відповідальності за невиконання зобов`язання по договорам позики.
Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 22.10.2025 вказану заяву про забезпечення позову задоволено частково та з метою забезпечення позову заборонено ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , що діють від свого імені, а також як законні представники свого малолітнього сина ОСОБА_4 ,вчиняти дії по відчуженню  зареєстрованого за ними на праві власності нерухомого майна: квартири  АДРЕСА_1 .
Суд першої інстанції вказав, що предметом позову є визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири за ознаками його фраудаторності, і не вирішуючи наперед обґрунтованості заявлених позовних вимог, а виходячи виключно з того, що у разі задоволення позову, захист порушеного права таким рішенням може стати неефективним у разі відчуження відповідачами  ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , та ОСОБА_4  належного їм майна на користь третіх осіб, порушені права позивача вимагатимуть додаткового захисту, а виконання такого рішення буде суттєво ускладненим.
При цьому судом враховано, що такий вид забезпечення позову як накладення арешту на майно відповідачів не буде повністю відповідати обставинам цієї справи, адже арешт обмежить у тому числі і право на користування таким майном. Тому суд прийшов до висновку, що належним видом забезпечення позову, який відповідатиме меті застосування такого забезпечення буде саме застосування заборони відчуження нерухомого майна.
       Не погоджуючись з такою ухвалою суду першої інстанції ОСОБА_1 подав 01.11.2025 через систему «Електронний суд» апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, зокрема принципів співмірності та балансу інтересів сторін, просить ухвалу скасувати, прийняти нове рішення, яким у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовити повністю.
Мотивуючи апеляційну скаргу зазначає про те, що застосований захід забезпечення позову є неспівмірним та таким, що необґрунтовано порушує права власності відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , як добросовісних набувачів квартири за договором купівлі- продажу.
Вказує, що суд першої інстанції не надав належної оцінки чи доказів того, що відповідачі ОСОБА_6 діяли недобросовісно або у змові з ОСОБА_5 .
Також скаржник зазначає про те, що ризик подальшого вільного відчуження майна є нікчемним, оскільки квартира була придбана повністю за рахунок державних коштів на виконання Постанови Кабінету Міністрів України від 18.04.2018 року № 280 «Питання забезпечення житлом внутрішньо переміщених осіб, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України». Відповідно до умов цієї Постанови, відчуження такого житла протягом трьох років тягне за собою обов`язок повернення державних коштів до бюджету. Таким чином, квартира вже має спеціальне обмеження, а суд першої інстанції не врахував особливий правовий статус набувачів квартири. 
Відзив на вказану апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.
Клопотання представника позивача адвоката Грушевого Ю.В. про повернення матеріалів справи до суду першої інстанції через неактуальність апеляційної скарги задоволенню не підлягає, оскільки не передбачено нормами чинного цивільно- процесуального закону України. 
При цьому, апелянт від поданої ним апеляційної скарги не відмовлявся, щоб могло бути підставою для закриття провадження у даній справі, натомість просив суд розглянути її в його відсутність по суті заявлених вимог.
Заслухавши доповідь судді, вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.
Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до положень ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Питання про застосування заходів забезпечення позову, яке вирішувалося судом в оскарженій ухвалі, регламентується Главою 10 Розділу І ЦПК України. 
У частині другій статті 149 ЦПК України передбачено, що забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся, або має намір звернутися до суду.
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів заявника від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Забезпечення позову по суті – це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).
Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути ухвалено тільки відповідно до заявлених позовних вимог. Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може привести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.
Частиною 1 статті 150 ЦПК України передбачено види забезпечення позову, зокрема, п. 2– забороною вчиняти певні дії.
Згідно ч.10 ст.150 ЦПК України не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.
У постанові ВП ВС від 12.02.2020 у справі №381/4019/18 зазначено, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.
Таким чином, при розгляді заяви про забезпечення позову суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності заявлених вимог щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками судового процесу.
Окрім того, достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви. 
Застосовуючи захід забезпечення позову у виді заборони вчиняти дії по відчуженню  зареєстрованого за відповідачами Толмачовими на праві власності нерухомого майна, суд першої інстанції у цій справі виходив з того, що у разі задоволення позову, захист порушеного права позивача може стати неефективним у разі відчуження відповідачами квартири на користь третіх осіб, порушені права позивача вимагатимуть додаткового захисту, а виконання такого рішення буде суттєво ускладненим.
Такий висновок суду першої інстанції по суті вимог заяви про забезпечення позову апеляційний суд вважає вірним.
Відтак висновки про необхідність забезпечення позову, про що вказав суд першої інстанції, є обґрунтованими, а посилання скаржника на те, що накладене обмеження порушує права власності відповідачів ОСОБА_6 на належне їм майно, що створює значний дисбаланс між інтересами сторін має бути відхилено, адже застосований судом захід забезпечення не обмежує їх право на користування таким майном та носить тимчасовий характер.
Правові наслідки їх застосування не призведуть до невиправданих і надмірних обмежень прав відповідача, заходи забезпечення позову є тимчасовими, їх дія пов`язана з перебуванням справи у провадженні суду та обмежена встановленими ст. 158 ЦПК України часовими межами. У цей період відповідні заходи мають легітимну мету, прямо передбачену національним законодавством, а саме забезпечення виконання рішення суду в разі задоволення позову, тому їх вжиття не може оцінюватися як втручання у право особи на мирне володіння майном.
Доводи, викладені у апеляційній скарзі щодо того, що суд першої інстанції не врахував особливий правовий статус набувачів квартири, а також про те, що суд не надав належної оцінки тому, що відповідачі ОСОБА_6 діяли недобросовісно або у змові з ОСОБА_5 , не заслуговують на увагу колегії суддів, оскільки цивільне процесуальне законодавство не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.
Аргументи апеляційної скарги про те, що вжиті заходи забезпечення позову не є співмірними з предметом спору, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки між сторонами наявний спір, а згідно положень ст. 150 ЦПК України, позов дозволяється забезпечувати забороною вчиняти певні дії щодо майна, що належить відповідачу і знаходиться у нього або в інших осіб.
Доводи апеляційної скарги про те, що заборона вчиняти певні дії щодо майна порушує права власності відповідачів на майно, добросовісними набувачами якого вони є, безпідставні, оскільки оцінюючи пропорційність втручання у володіння майном особи та задоволення суспільного інтересу, як мети такого втручання, забезпечення позову є тимчасовим обмеженням відповідачів у праві розпорядження вказаним майном, спір щодо нерухомого майна є реальним і носить майновий характер, а відсутність відповідного обтяження може стати дійсною перешкодою в ефективному захисті та поновленні прав, якщо факт їх порушення буде встановлений судом при вирішенні спору.
Апеляційний суд звертає увагу на те, що забезпечення позову не порушує принципів змагальності і процесуальної рівноправності сторін. Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті. При розгляді заяви про забезпечення позову вирішується лише питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову і не вирішуються матеріально-правові вимоги та наперед результат розгляду справи по суті позову. 
Інші доводи апеляційної скарги є несуттєвими, висновків суду першої інстанції не спростовують і на законність оскаржуваної ухвали не впливають.
Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Отже ухвалу Придніпровського районного суду м. Черкаси від 22.10.2025 про застосування заходів забезпечення позову у даній справі слід залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення. 
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, 

п о с т а н о в и в  :

апеляційну скаргу – залишити без задоволення.
Ухвалу Придніпровського районного суду м. Черкаси від 22.10.2025 про застосування заходів забезпечення позову у даній цивільній справі – залишити без змін. 
Постанова апеляційного суду набирає чинності з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення в порядку та за умов, визначених цивільним процесуальним законодавством. 
Повну постанову складено 09.12.2025.

Суддя-доповідач        

Судді