ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ 
"02" грудня 2025 р.           Справа№ 910/4549/25
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Владимиренко С.В.
суддів:            Ходаківської І.П. 
          Демидової А.М. 

за участю секретаря судового засідання Невмержицької О.В.
за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання від 02.12.2025
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відео конференції апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Семереньки»
на рішення Господарського суду міста Києва від 11.09.2025 (повне рішення складено 08.10.2025)  
у справі №910/4549/25 (суддя Щербаков С.О.)
за позовом   Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Семереньки»
до   Аграрного фонду
треті особи,   які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - 1) Товариство з обмеженою відповідальністю «Гутянський елеватор»,
2) Товариство з обмеженою відповідальністю «Кононівський елеватор»      
про   розірвання договору та зобов`язання вчинити дії,
ВСТАНОВИВ:
11.04.2025 Товариство з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Семереньки» (далі за текстом - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва із позовом до Аграрного фонду (далі за текстом - відповідач) про розірвання Договору зберігання складського зерна №40/11 від 08.04.2011, що діє між позивачем та відповідачем (далі за текстом - Договір) та зобов`язання відповідача з особі ліквідаційної комісії забрати майно, а саме: пшеницю 3-го класу (урожай 2010 року) вагою 436 кг; жито 3-го класу (урожай 2011 року) вагою 231785 кг; жито 3-го класу (урожай 2012 року) вагою 897861 кг, що зберігається за адресою: Харківська обл., Богодухівський р-н., с. Губарівка, вул. Гутянська, буд. 91А на підставі: складської квитанції № 99 від 18.09.2019 (бланк складської квитанції БА № 330055) на 0,436 тон пшениці 3 класу (гр. А), 2010 року врожаю; складської квитанції №105 від 18.09.2019 (бланк складської квитанції БА № 330056) на 231,785 тон жита 3 класу, 2011 року врожаю; складської квитанції № 106 від 18.09.2019 (бланк складської квитанції БА № 158875), на 897,861 тон жита 3 класу, 2012 року врожаю.
          Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем, взятих на себе зобов`язань за спірним Договором, чим порушуються права позивача, що є підставою для розірвання спірного Договору на підставі статей 611, 651 Цивільного кодексу України (далі за текстом - ЦК України) та зобов`язання відповідача в особі ліквідаційної комісії забрати майно, передане на зберігання за спірним Договором. 
          Господарський суд міста Києва ухвалою від 29.04.2025 про відкриття провадження у справі №910/4549/25 залучив до участі у розгляді справи як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Товариство з обмеженою відповідальністю   «Гутянський елеватор» (далі за текстом - третя особа 1) та Товариство з обмеженою відповідальністю «Кононівський елеватор» (далі за текстом - третя особа 2). 
Господарський суд міста Києва рішенням від 11.09.2025 у справі №910/4549/25 у задоволенні позову відмовив. 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність у позивача права на вимогу про розірвання Договору, оскільки він не є стороною такого правочину. Крім того, доказів укладення додаткової угоди про зміну зберігача позивачем суду не надано. За висновком суду першої інстанції позивачем не доведено порушення його прав, за захистом яких він звернувся до суду із даним позовом.   
Не погодившись із ухваленим рішенням суду першої інстанції, позивач звернувся до Північного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 11.09.2025 у справі №910/4549/25 та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. 
Обґрунтовуючи доводи та вимоги апеляційної скарги відповідач посилається на помилковість висновків суду першої інстанції, оскільки судом не було надано оцінки тому, що відбулась фактична зміна зберігача за спірним Договором, про що свідчить акт приймання-передачі нерухомого майна до Договору купівлі-продажу від 15.02.2019, посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Карначук Н.В., зареєстрований у реєстрі за №33, за яким позивач прийняв у власність від третьої особи 1, зокрема, комплекс, що знаходиться за адресою: Харківська область, Богодухівський район, с. Губарівка, вул. Гутянська, буд. 91А. За актом приймання-передачі від 03.07.2019 третя особа 1 передала позивачу на зберігання сільськогосподарську продукцію, що належить поклажодавцю - відповідачу та перебуває на території зернового складу за адресою: 62132, Харківська область, Богодухівський район, с. Губарівка, вул. Гутянська, буд. 91А для подальшого зберігання, а саме: пшеницю 3-го класу (урожай 2010 року) вагою 436 кг; жито 3-го класу (урожай 2011 року) вагою 231785 кг; жито 3-го класу (урожай 2012 року) вагою 897861 кг, про що позивачем оформлені складські квитанції: №99 від 18.09.2019 (бланк складської квитанції БА № 330055) на 0,436 тон пшениці 3 класу (гр. А), 2010 року врожаю; №105 від 18.09.2019 (бланк складської квитанції БА №330056) на 231,785 тон жита 3 класу, 2011 року врожаю; № 106 від 18.09.2019 (бланк складської квитанції БА № 158875), на 897,861 тон жита 3 класу, 2012 року врожаю.
Як зазначає позивач в апеляційній скарзі, обставинам зміни зберігача за Договором надано оцінки Господарським судом міста Києва під час розгляду справи №910/14690/21 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Семереньки» до  Аграрного фонду про стягнення заборгованості за Договором. 
Враховуючи порушення прав позивача через невиконання відповідачем договірних зобов`язань щодо оплати за послуги зі зберігання, позивач звернувся до суду із даним позовом про розірвання Договору та зобов`язання відповідача забрати своє майно передане на зберігання за спірним Договором.   
Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.10.2025 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Семереньки» на рішення Господарського суду міста Києва від 11.09.2025 у справі №910/4549/25 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Владимиренко С.В., судді: Демидова А.М., Ходаківська І.П.
Північний апеляційний господарський суд ухвалою від 27.10.2025 відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Семереньки» на рішення Господарського суду міста Києва від 11.09.2025 у справі №910/4549/25; розгляд апеляційної скарги призначив на 25.11.2025 о 12 год. 45 хв.; витребував матеріали справи №910/4549/25 з Господарського суду міста Києва.          Матеріали справи №910/4549/25 надійшла на адресу Північного апеляційного господарського суду 10.11.2025. 
Згідно відзиву на апеляційну скаргу позивача відповідач заперечує проти її задоволення, посилаючись на те, що він є державною спеціалізованою бюджетною установою, яка утримується за рахунок коштів державного бюджету в межах кошторису, затвердженого Фондом державного майна України. З метою вирішення питання реалізації зерна відповідач звертався до Фонду державного майна України із листами від 07.03.2024 №40-07/55, від 28.04.2025 № 40-07/72, від 06.12.2024 № 40-07/201; до Міністерства аграрної політики та продовольства України із листами від 16.01.2023 № 40-07/20, від 16.05.2023 № 40-07/152.
Наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 25.07.2022 № 491 «Про ліквідацію Аграрного фонду» прийнято рішення про ліквідацію Аграрного фонду, на даний час установа у стані припинення.
Відповідач як у відзиві на позов, так і у відзиві на апеляційну скаргу зазначає, що він позбавлений можливості орендувати склади та перемістити зерно або здійснити його реалізацію, а тому позовна вимога про зобов`язання вчинити дії може мати негативні наслідки, а саме втрату державного майна. 
Крім того, відповідач зазначає про відсутність чотирьох умов необхідних для розірвання Договору на підставі частини 2 статті 652 ЦК України.                      
21.11.2025 та 01.12.2025 від відповідача на адресу Північного апеляційного господарського суду через підсистему «Електронний суд» надійшла заява про проведення судового засідання за відсутності учасника справи, проти задоволення апеляційної скарги заперечує та просить суд апеляційної інстанції відмовити у її задоволенні. 
28.11.2025 від представника третьої особи 1 на адресу Північного апеляційного господарського суду через підсистему «Електронний суд» надійшла заява про розгляд справи за відсутності представника, апеляційну скаргу позивача підтримує та просить суд апеляційної інстанції її задовольнити.  
28.11.2025 від представника третьої особи 2 на адресу Північного апеляційного господарського суду через підсистему «Електронний суд» надійшла заява про розгляд справи за відсутності представника, апеляційну скаргу позивача підтримує та просить суд апеляційної інстанції її задовольнити.  
Відповідно до частини 3 статті 196 Господарського процесуального кодексу України (далі за текстом - ГПК України) учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.
За таких обставин, розгляд справи №910/4549/25 проводиться судом апеляційної інстанції за відсутності представників відповідача та третіх осіб 1 та 2. 
Північний апеляційний господарський суд ухвалою від 25.11.2025 відклав розгляд справи №910/4549/25 на 02.12.2025 на 13 год. 45 хв. 
28.11.2025 від третьої особи 1 на адресу Північного апеляційного господарського суду через підсистему «Електронний суд» надійшли пояснення по справі. 
28.11.2025 від третьої особи 2 на адресу Північного апеляційного господарського суду через підсистему «Електронний суд» надійшли пояснення по справі. 
За приписами статті 113 ГПК України строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, - встановлюються судом.
Північний апеляційний господарський суд ухвалою від 27.10.2025 про відкриття апеляційного провадження у справі №910/4549/25 встановив для учасників справи строк для подачі пояснень до 17.11.2025.
Відповідно до частини 2 статті 118 ГПК України заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Згідно частини 4 статті 13 ГПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. 
За таких обставин, враховуючи пропуск строку на подання пояснень, пояснення третіх осіб 1 та 2 підлягають залишенню без розгляду.   
Відповідач та треті особи 1 та 2 своїх представників в судове засідання, призначене на 02.12.2025 не направили, про причини неявки суд не повідомили, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином шляхом направлення ухвал Північного апеляційного господарського суду від 25.11.2025 до їх електронний кабінетів. 
За приписами частини 12 статті 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. 
За таких обставин, справа №910/4549/25 розглядається за відсутності представників відповідача та третіх осіб 1, 2, повідомлених належним чином. 
Розглянувши доводи та вимоги апеляційної скарги, відзиву на неї, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів апеляційного господарського суду встановила наступне.
08.04.2011 між третьою особою 1 (далі - Зерновий склад) та Аграрним фондом (далі - Поклажодавець) укладено Договір (а.с. 35-36), за умовами пункту 1.1 якого Поклажодавець зобов`язується передати на зберігання Зерновому складу зерно пшениці, кукурудзи (об`єктів державного цінового регулювання), якість яких відповідає діючим ДСТУ (далі - зерно), за заліковою вагою в кількості, яка визначається по фактичній кількості зерна, що надійшло на карточку Поклажодавця і засвідчується відповідними складськими документами, а Зерновий склад зобов`язується прийняти таке зерно для зберігання на визначених цим Договором умовах і в установлений строк повернути його Поклажодавцеві або особі, зазначеній ним як одержувач, у стані, передбаченому цим Договором та законодавством.
Відповідно до підпункту 3.1.6 пункту 3.1 Договору Зерновий склад зобов`язаний зберігати зерно протягом строку, визначеного у Договорі. 
Згідно з пунктами 3.2.1, 3.2.2 пункту 3.2 Договору Зерновий склад має право вимагати від Поклажодавця забрати зерно до ______ 200 _____ року у разі закінчення строку його зберігання. Вимагати від Поклажодавця відшкодування втрат, пов`язаних з достроковим припиненням обов`язків, відповідно до законодавства. 
Відповідно до підпунктів 3.3.2, 3.3.3 пункту 3.3 Договору Поклажодавець зобов`язаний відшкодувати витрати з приймання, зберігання, відвантаження, а також витрати, що виникають в порядку, визначеному підпунктом 3.1.4 Договору. Витребувати зерно після закінчення строку його зберігання. 
Розділом 4 Договору сторони погодили порядок взаєморозрахунків. 
Крім того, згідно з пунктами 4.5, 4.7 Договору відвантаження зерна Поклажедавцеві здійснюється після відшкодування витрат за зберігання Зернового складу у повному обсязі. Ціна Договору становить 259  723,00 грн.
Пунктом 5.1 Договору сторони погодили, Зерновий склад не має права розпоряджатися зерном (його частиною) Поклажодавця. 
У разі невиконання або неналежного виконання умов цього Договору сторони несуть відповідальність згідно із законодавством (пункт 6.1 Договору).
Строк зберігання зерна - до пред`явлення вимоги Поклажодавцем. Зберігання зерна понад строк, встановлений цим Договором, можливе тільки за взаємною домовленістю сторін шляхом укладення додаткового договору. Зерновий склад зобов`язаний зберігати зерно, придбане за кошти державного бюджету, до пред`явлення Поклажодавцем вимоги про його повернення (пункти 7.1-7.3 Договору). 
Договір набирає чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення печатками сторін і діє до 31.12.2015, але у будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов`язань у повному обсязі (пункт 8.1 Договору у редакції Додаткового договору від 31.12.2014 (а.с. 10).
У подальшому 11.07.2011, 31.12.2011, _.__.2011, _.__2012, 31.03.2014, 30.04.2014, 31.05.2014, 31.12.2014 між третьою особою 1 та відповідачем укладались додаткові угоди, за якими сторони спірного правочину, зокрема, продовжили строк дії Договору (а.с. 36 зворотній бік - 40).
15.02.2019 між третьою особою 1 (далі - Продавець) та позивачем (далі - Покупець) укладено Договір купівлі-продажу (а.с. 99-102), предметом якого є купівля-продаж нерухомого майна - комплекс, що знаходиться за адресою: Харківська область, Богодухівський район, село Губарівка, вул. Гутянська, будинок номер 91 А.  
Вказане нерухоме майно передано третьою особою 1 позивачу за актом приймання-передачі від 15.02.2019 (а.с. 103-104). 
Відомості стосовно нового власника нерухомого майна - комплекс, що знаходиться за адресою: Харківська область, Богодухівський район, село Губарівка, вул. Гутянська, будинок номер 91-А внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, про що свідчить витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності індексний номер 156454663 від 15.02.2019 (а.с. 41). 
03.07.2019 між відповідачем (Сторона 1, Поклажодавцем), ТОВ «Гутянський елеватор» Гутянська дільниця (Сторона 2) та філією «Гутянський елеватор» ТОВ «АФ «Семереньки» (Сторона 3) складено акт приймання-передачі сільськогосподарської продукції (а.с. 42), за яким Сторонам 2 передала Стороні 3 (Зерновий склад) на зберігання сільськогосподарську продукцію, що належить Поклажодавцю та перебуває на території Зернового складу за адресою: 62132, Харківська область, Богодухівський район, село Губарівка, вул. Гутянська, будинок номер 91-А для подальшого зберігання, а саме: пшеницю 3-го класу (урожай 2010 року) вагою 436 кг; вологість 13,6, сміт. 1,0; жито 3-го класу (урожай 2011 року) вагою 231785 кг, вологістю 12,54, сміт. 2,0; жито 3-го класу (урожай 2012 року) вагою 897861 кг, вологістю 13,32, сміт. 1,44.
За вказаним актом Філія «Гутянський елеватор» ТОВ «АФ «Семереньки» взяла на себе зобов`язання по зберіганню продукції за умовах спірного Договору (пункт 3 Акта приймання-передачі сільськогосподарської продукції від 03.07.2019). 
При цьому суд апеляційної інстанції звертає увагу, що Акт приймання-передачі сільськогосподарської продукції від 03.07.2019 зі сторони відповідача не підписано. Доказів запрошення відповідача для засвідчення передачі сільськогосподарської продукції третьою особою 1 Філії «Гутянський елеватор» ТОВ «АФ «Семереньки» матеріали даної справи не містять. 
У письмових поясненнях третя особа 1 (а.с. 94) зазначила, що листом-повідомленням № 210 від 20.09.2019 у відповідності до вимог частини 2 статті 943 ЦК України повідомила відповідача про передачу залишків зерна на зберігання іншій особі - філії «Гутянський елеватор» ТОВ «Агрофірма «Семереньки» у зв`язку із неможливістю виконувати свої зобов`язання із зберігання зерна через відсутність активів для надання послуг зберігання. Зазначений лист-повідомлення відправлено на адресу відповідача рекомендованим листом, що підтверджується поштовою квитанцією від 23.09.2019 № 3601100366112, та отриманий відповідачем 25.09.2019, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. Проте доказів на підтвердження відправлення листа - повідомлення №210 від 20.09.2019 відповідачу та отримання його останнім, третя особа 1 до матеріалів даної справи не надала. 
18.08.2019 філія «Гутянський елеватор» ТОВ «Агрофірма «Семереньки»  виписала складські квитанції на зерно №99, №105, №106 на пшеницю 3-го класу (урожай 2010 року) вагою 436 кг; жито 3-го класу (урожай 2011 року) вагою 231785 кг; жито 3-го класу (урожай 2012 року) вагою 897861 кг відповідно (а.с. 13-15).
Як зазначає позивач у позові відбулась фактична заміна одного зберігача на іншого - ТОВ «Агрофірма «Семереньки». Ці обставини встановлені рішенням Господарського суду міста Києва 27.04.2022 у справі №910/14690/21 про стягнення заборгованості за послуги зберігання.
Проте, відповідачем не виконано рішення Господарського суду міста Києва від 27.04.2022 у справі №910/14690/21, між позивачем та відповідачем продовжують існувати правовідносини, що виникли на підставі спірного Договору.
25.07.2022 Міністерством аграрної політики та продовольства України видано наказ № 491 «Про ліквідацію Аграрного фонду», про що 02.08.2022 у газеті «Голос України» оприлюднено оголошення.
07.04.2023 філія «Гутянський елеватор» ТОВ «Агрофірма «Семереньки» звернулась до відповідача із вимогою про оплату послуг за спірним Договором на суму 415  305,22 грн за період прострочення з липня 2021 року по березень 2023 року (включно) (а.с. 11). 
12.09.2023 філія «Гутянський елеватор» ТОВ «Агрофірма «Семереньки» звернулась до ліквідації комісії відповідача та Міністерства аграрної політики та продовольства України із листом №65, в якому просила повідомити про включення вимог ТОВ «Агрофірма «Семереньки», визнаних Господарським судом міста Києва за рішенням від 27.04.2022 у справі №910/14690/21 та забрати зі зберігання пшеницю 3-го класу (урожай 2010 року) вагою 436 кг; жито 3-го класу (урожай 2011 року) вагою 231785 кг; жито 3-го класу (урожай 2012 року) вагою 897861 кг (а.с. 12).      
31.03.2025 право власності на нерухоме майно за адресою: 62132, Харківська область, Богодухівський район, село Губарівка, вул. Гутянська, будинок номер 91-А перейшло до третьої особи 2, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав індексний номер №420431903 від 31.03.2025 (а.с. 9). 
Спір виник через порушення відповідачем умов спірного Договору, а тому позивач, вважаючи себе новим зберігачем, просить суд розірвати Договір на підставі статей 611, 651 ЦК України та зобов`язати відповідача в особі ліквідаційної комісії забрати сільськогосподарську продукції передану на зберігання за спірним Договором.   
Статтею 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (пункт 1 частини 2 статті 11 ЦК України). 
Згідно із статтею 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору.
Відповідно до  статті 6 цього Кодексу,  сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього  Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК України).
Частиною 1 статті 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
За статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
          Відповідно до статті 936 ЦК України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.
Договором зберігання, в якому зберігачем є особа, що здійснює зберігання на засадах підприємницької діяльності (професійний зберігач), може бути встановлений обов`язок зберігача зберігати річ, яка буде передана зберігачеві в майбутньому.
Договір зберігання є публічним, якщо зберігання речей здійснюється суб`єктом підприємницької діяльності на складах (у камерах, приміщеннях) загального користування.
Згідно частини 1 статті 937 ЦК України договір зберігання укладається у письмовій формі у випадках, встановлених статтею 208 цього Кодексу.
Договір зберігання, за яким зберігач зобов`язується прийняти річ на зберігання в майбутньому, має бути укладений у письмовій формі, незалежно від вартості речі, яка буде передана на зберігання.
Письмова форма договору вважається дотриманою, якщо прийняття речі на зберігання посвідчене розпискою, квитанцією або іншим документом, підписаним зберігачем.
Відповідно до статті 938 ЦК України зберігач зобов`язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання.
Якщо строк зберігання у договорі зберігання не встановлений і не може бути визначений виходячи з його умов, зберігач зобов`язаний зберігати річ до пред`явлення поклажодавцем вимоги про її повернення.
Якщо строк зберігання речі визначений моментом пред`явлення поклажодавцем вимоги про її повернення, зберігач має право зі спливом звичайного за цих обставин строку зберігання вимагати від поклажодавця забрати цю річ в розумний строк.
За статтею 943 ЦК України зберігач зобов`язаний виконувати свої обов`язки за договором зберігання особисто.
Зберігач має право передати річ на зберігання іншій особі у разі, якщо він вимушений це зробити в інтересах поклажодавця і не має можливості отримати його згоду.
Про передання речі на зберігання іншій особі зберігач зобов`язаний своєчасно повідомити поклажодавця.
У разі передання зберігачем речі на зберігання іншій особі умови договору зберігання є чинними і первісний зберігач відповідає за дії особи, якій він передав річ на зберігання.
Судом встановлено, що 03.07.2019 між відповідачем (Сторона 1, Поклажодавцем), ТОВ «Гутянський елеватор» Гутянська дільниця (Сторона 2) та філією «Гутянський елеватор» ТОВ «АФ «Семереньки» (Сторона 3) складено акт приймання-передачі сільськогосподарської продукції (а.с. 42), за яким Сторонам 2 передала Стороні 3 (Зерновий склад) на зберігання сільськогосподарську продукцію, що належить Поклажодавцю та перебуває на території Зернового складу за адресою: 62132, Харківська область, Богодухівський район, село Губарівка, вул. Гутянська, будинок номер 91-А для подальшого зберігання, а саме: пшеницю 3-го класу (урожай 2010 року) вагою 436 кг; вологість 13,6, сміт. 1,0; жито 3-го класу (урожай 2011 року) вагою 231785 кг, вологістю 12,54, сміт. 2,0; жито 3-го класу (урожай 2012 року) вагою 897861 кг, вологістю 13,32, сміт. 1,44.
За вказаним актом Філія «Гутянський елеватор» ТОВ «АФ «Семереньки» взяла на себе зобов`язання по зберіганню продукції за умовах спірного Договору (пункт 3 Акта приймання-передачі сільськогосподарської продукції від 03.07.2019). 
При цьому суд апеляційної інстанції звертає увагу, що Акт приймання-передачі сільськогосподарської продукції від 03.07.2019 зі сторони відповідача не підписано. Доказів запрошення відповідача для засвідчення передачі сільськогосподарської продукції третьою особою 1 Філії «Гутянський елеватор» ТОВ «АФ «Семереньки» матеріали даної справи не містять. 
У письмових поясненнях третя особа 1 (а.с. 94) зазначила, що листом-повідомленням № 210 від 20.09.2019 у відповідності до вимог частини 2 статті 943 ЦК України повідомила відповідача про передачу залишків зерна на зберігання іншій особі - філії «Гутянський елеватор» ТОВ «Агрофірма «Семереньки» у зв`язку із неможливістю виконувати свої зобов`язання із зберігання зерна через відсутність активів для надання послуг зберігання. Зазначений лист-повідомлення відправлено на адресу відповідача рекомендованим листом, що підтверджується поштовою квитанцією від 23.09.2019 № 3601100366112, та отриманий відповідачем 25.09.2019, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. Проте доказів на підтвердження відправлення листа - повідомлення №210 від 20.09.2019 відповідачу та його отримання останнім, третя особа 1 до матеріалів даної справи не надала. 
Отже, передання третьою особою 1 за Актом приймання-передачі сільськогосподарської продукції від 03.07.2019 на зберігання сільськогосподарської продукції іншій особі - філії «Гутянський елеватор» ТОВ «Агрофірма «Семереньки» за приписами частити 4 статті 943 ЦК України не зумовило втрату чинності спірного Договору, укладеного між відповідачем та третьою особою 1, відповідальної перед відповідачем, як Поклажодавцем, за дії позивача, якому вона передала на зберігання сільськогосподарську продукцію.    
Враховуючи приписи частини 4 статті 943 ЦК України, невнесення змін до спірного Договору шляхом укладення додаткової угоди між позивачем, відповідачем та третьою особою 1 щодо заміни зберігача з третьої особи 1 на позивача, не свідчить про припинення зобов`язань третьої особи 1 перед відповідачем за спірним чинним Договором. Отже, зміна зберігача за спірним чинним Договором не відбулась та не свідчить про наявність у позивача права на розірвання у судовому порядку спірного чинного Договору, укладеного між третьою особою 1 та відповідачем. 
За вимогами статті 943 ЦК України зберігач повинен виконати прийняті ним зобов`язання особисто. Дана умова пов`язана з підвищеним ступенем довірчого характеру договору зберігання порівняно з більшістю інших цивільно-правових зобов`язань. Тому за загальним правилом і за умови, що інше прямо не передбачене договором, зберігач не вправі без згоди поклажодавця передавати річ на зберігання третім особам. Виняток складає випадок, коли зберігач змушений до цього силою обставин, наприклад, при своїй раптовій хворобі чи у зв`язку з іншими обставинами неможливо виконувати обов`язки зі збереження. Але й у такій ситуації додатковою умовою правомірності передачі речі на зберігання третій особі є відсутність у зберігача можливості одержати на це згоду поклажодавця. У будь-якому випадку зберігач зобов`язаний негайно повідомити поклажодавця про передачу речі на зберігання третій особі. Таке повідомлення, однак, не означає заміни сторони в зобов`язанні зберігання, оскільки для цього необхідно одержати спеціальну згоду поклажодавця. У зв`язку з цим закон підкреслює, що при передачі речі на зберігання третій особі умови договору між поклажодавцем і первісним зберігачем залишаються в силі й останній відповідає за дії третьої особи, якій він передав річ на зберігання, як за свої власні. Первісний зберігач має право на регресний позов. 
Водночас судом апеляційної інстанції встановлено, що філія «Гутянський елеватор» ТОВ «Агрофірма «Семереньки» є відокремленим підрозділом позивача та має власну адресу - 62132, Україна, Богодухівський р-н, Харківська область, село Губарівка, вул. Гутянська, буд. 91А та ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 43085428. 
За приписами статті 95 ЦК України філією є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює всі або частину її функцій. Філії не є юридичними особами. Вони наділяються майном юридичної особи, що їх утворила, і діють на підставі затвердженого нею положення або на іншій підставі, передбаченій законодавством іноземної держави, відповідно до якого утворено юридичну особу, відокремленими підрозділами якої є такі філії та представництва.
Згідно із частинами 1, 2 статті 96 ЦК України  юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями. Юридична особа відповідає за своїми зобов`язаннями усім належним їй майном.
Посилання позивача на рішення Господарського суду міста Києва від 27.04.2022 у справі №910/14690/21, не заслуговують на увагу суду апеляційної інстанції, оскільки за результатами розгляду справи №910/14690/21 судом встановлено право позивача на отримання плати за зберігання зерна, а не набуття позивачем права на розірвання Договору в судовому порядку, стороною якого він не є.          Договір складського зберігання укладається у письмовій формі. Письмова форма договору складського зберігання вважається дотриманою, якщо прийняття товару на товарний склад посвідчене складським документом (частина 3 статті 657 ЦК України). 
Водночас відповідно до частини 1 статті 961 ЦК України товарний склад на підтвердження прийняття товару видає один із таких складських документів: складську квитанцію; просте складське свідоцтво; подвійне складське свідоцтво.
Згідно пункту 24 статті 1 Закону України «Про зерно та ринок зерна в Україні» складські документи на зерно - товаророзпорядчі документи, що видаються зерновим складом власнику зерна як підтвердження прийняття зерна на зберігання та посвідчення наявності зерна і зобов`язання зернового складу повернути його володільцеві такого документа.
Відповідно до статті 37 Закону України «Про зерно та ринок зерна в Україні» зерновий склад на підтвердження прийняття зерна видає один із таких документів: подвійне складське свідоцтво; просте складське свідоцтво; складську квитанцію. Складський документ на зерно виписується після передачі зерна на зберігання не пізніше наступного робочого дня.
Статтею 43 Закону України «Про зерно та ринок зерна в Україні» визначено, якщо зерновий склад приймає зерно на зберігання без видачі простого або подвійного складського свідоцтва, то для підтвердження прийняття зерна на зберігання він повинен видати складську квитанцію.          За приписами Положення про обіг складських документів на зерно, затвердженого наказу Мінагрополітики України 27.06.2003 №198, зареєстровим в Міністерстві юстиції України 16.07.2003 за № 605/7926  складськими документами на зерно є складська квитанція, просте  та  подвійне  складські  свідоцтва   (далі  - складські документи).
Бланки  складських  документів  на  зерно є бланками документів суворої   звітності. Їх виготовлення, отримання, доставка, облік, зберігання, видача, списання проводяться згідно з чинним законодавством.
Зерновий  склад  на  бажання  поклажодавця  зобов`язаний видати йому один із складських документів на зерно. Зерновий склад зобов`язаний постійно мати в наявності  бланки  таких  документів. При  оформленні  партії  зерна  складська  квитанція виписується в обов`язковому  порядку  як  первинний   документ,   що   засвідчує кількість  та  якість  прийнятого  складом  зерна. Зерновий склад зобов`язаний забезпечити наявність бланків  складських  документів на зерно. 
Зерновий  склад зобов`язаний виписувати окремо складські документи на зерно для партій зерна,  що належать різним  товарним класам, відповідно до державних стандартів.
Складська  квитанція  на  зерно виписується складом одночасно з прийняттям зерна на зберігання. 
У складських документах на зерно мають  бути  зазначені всі відомості   (реквізити),   передбачені   формами  складських документів   на  зерно,  підписані  уповноваженими представниками зернового складу. Складська квитанція   підписується також завідувачем лабораторії зернового складу.
Поклажодавець чи вповноважена ним особа на підтвердження  отримання  складського  документа  ставить власний підпис у Реєстрі  складських  документів  на  зерно, що ведеться зерновим складом.
Отже, за складськими квитанціями №99 від 18.09.2019, №105 від 18.09.2019 та №106 від 18.09.2019 сільськогосподарську продукцію прийнято на зберігання філією «Гутянський елеватор» ТОВ «Агрофірма «Семереньки», яка є відокремленим підрозділом позивача. 
Статтею 948 ЦК України встановлено, що поклажодавець зобов`язаний забрати річ від зберігача після закінчення строку зберігання.
Строк зберігання зерна - до пред`явлення вимоги поклажодавцем (п. 7.1 Договору складського зберігання зерна №40/11 від 08.04.2011).
Відповідно до пункту 8.1 Договору у редакції Додаткового договору від 31.12.2014 договір набирає чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення печатками сторін і діє до 31.12.2015, але у будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов`язань у повному обсязі.
Як слушно зауважив суд першої інстанції, станом на 31.12.2015 у третьої особи 1 перебувало на зберіганні зерно відповідача, що передбачало існування взаємних обов`язків сторін договору, суд у справі №910/14690/21 дійшов висновку, що строк дії Договору складського зберігання зерна №40/11 від 08.04.2011 продовжено, враховуючи умови договору, що договір діє у будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов`язань у повному обсязі.
Разом з цим, відповідно до пункту 7.1 Договору строк зберігання зерна - до пред`явлення вимоги поклажодавцем.          Доказів звернення Поклажодавця до Зберігача із вимогою матеріали даної справи не містять. 
Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно частини 1 статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.
          За приписами статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. 
Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.
Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.
У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.
Отже, за загальним правилом зміна та розірвання господарських договорів допускається лише за згодою сторін. Зміна та розірвання господарських договорів (припинення зобов`язання) саме в односторонньому порядку допускаються виключно з підстав, прямо передбачених відповідним законом або договором.
          У цивільному законодавстві закріплено конструкцію «розірвання договору» (статті 651-654 ЦК України). Вона охоплює собою розірвання договору: за згодою (домовленістю) сторін; за рішенням суду; внаслідок односторонньої відмови від договору. У спеціальних нормах ЦК України досить часто використовується формулювання «відмова від договору» (наприклад, у статтях 665, 739, 766, 782 ЦК України). Односторонню відмову від договору в тих випадках, коли вона допускається законом або договором, необхідно кваліфікувати як односторонній правочин, оскільки вона є волевиявленням особи, спеціально спрямованим на припинення цивільних прав та обов`язків (схожі висновки викладено в постановах Верховного Суду від 08.09.2021 у справі № 727/898/19, від 24.05.2023 у справі № 756/420/17, від 13.12.2023 у справі № 922/193/23, від 04.03.2025 у справі № 922/1290/24).
Договір як універсальний регулятор приватних відносин, покликаний забезпечити їх регулювання та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення приватних прав та обов`язків. За допомогою такого універсального регулятора приватних відносин як договір його сторони можуть регулювати, зокрема, вчинення між сторонами односторонніх правочинів, підстави для односторонньої відмови і коли ці правочини породжують відповідні правові наслідки щодо розірвання договору (аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 22.02.2023 у справі № 465/5980/17).
У статті 651 ЦК України йдеться про таке порушення договору однією зі сторін, яке тягне для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору. Оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені вказаною нормою. Оціночне поняття істотності порушення договору законодавець розкриває за допомогою іншого оціночного поняття - «значної міри» позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Це (друге) оціночне поняття значно звужує сферу огляду суду. Істотність порушення визначається виключно за об`єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. В такому випадку вина (як суб`єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини другої статті 651 ЦК України.
Верховний Суд України у своїх висновках щодо застосування статті 651 ЦК України, які мають враховуватись судами загальної юрисдикції при застосуванні вказаної статті, зазначив, що вирішуючи питання про оцінку істотності порушення стороною договору, суди повинні встановити не лише наявність істотного порушення договору, але й наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може бути виражена у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди, її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору, а також установити, чи є справді істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати (постанова судових палат у цивільних та у господарських справах Верховного Суду України від 18.09.2013 у справі № 6-75цс13).
Таким чином, за загальним правилом, розірвання договору може здійснюватися за згодою сторін такого правочину, за рішенням суду, а також при наявності договірної умови щодо односторонньої відмови від нього однієї із сторін такого правочину. У даній справі повивач не є стороною спірного чинного правочину, укладеного між відповідачем та третьою особою 1. 
Позивач на підставі Договору купівлі-продажу нерухомого майна від 15.02.2019 придбав у третьої особи 1 нерухоме майно - комплекс, що знаходиться за адресою: Харківська обл., Богодухівський р-н, с. Губарівка, вул. Гутянська,  буд. 91-А, шляхом укладення 15.02.2019 договору купівлі-продажу нерухомого майна з Товариством з обмеженою відповідальністю «Гутянський елеватор» та набув права власності на вказане нерухоме майно. 
За складськими квитанціями №99 від 18.09.2019, №105 від 18.09.2019 та №106 від 18.09.2019 сільськогосподарську продукцію прийнято на зберігання філією «Гутянський елеватор» ТОВ «Агрофірма «Семереньки», яка є відокремленим підрозділом позивача. При цьому доказів зміни Зберігача за спірним чинним Договором, укладеним між третьою особою 1 та відповідачем, шляхом укладення додаткової угоди між позивачем, відповідачем та третьою особою матеріали даної справи не містять.  
Як вказує позивач підставою вимоги про розірвання спірного правочину є зміна власника нерухомого майна (неможливість забезпечення зберігання зерна через відсутність матеріально-технічної бази для здійснення діяльності по зберіганню зерна). 
Статтями 525, 526 ЦК України визначено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Виконання зобов`язань, реалізація, зміна та припинення певних прав у договірному зобов`язанні можуть бути зумовлені вчиненням або утриманням від вчинення однією із сторін у зобов`язанні певних дій чи настанням інших обставин, передбачених договором, у тому числі обставин, які повністю залежать від волі однієї із сторін.
Право сторони договору звернутися до суду з вимогою про розірвання договору за наявності відповідних умов, передбачених договором чи законом, не є тотожнім праву на таке розірвання, а свідчить про наявність спору про розірвання договору, який підлягає вирішенню судом з урахуванням усіх істотних обставин (такий висновок наведено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.09.2020 у справі №920/418/19).
Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність у позивача права на розірвання спірного чинного Договору, укладеного між третьою особою 1 та відповідачем, у судовому порядку, за яким позивач не є стороною.  
За статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
У статті 16 ЦК України унормовано, що  кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Відповідно до частин 1, 2 статті 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.
Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Згідно частин 1, 2 статті 5 ГПК України  здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Отже, наявність права на пред`явлення позову не є безумовною підставою для здійснення судового захисту, а є лише однією із необхідних умов реалізації встановленого права. 
Право особи на доступ до правосуддя гарантоване статтею 55 Конституції України, положення якого є нормами прямої дії. Відповідно до наведеної статті Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав та свобод і можливість оскаржити до суду рішення, дії та бездіяльність органів державної влади, місцевого самоврядування, громадських об`єднань і посадових осіб.
Під захистом права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.
Суб`єктивні цивільні права та інтереси особи захищаються в порядку, передбаченому законом, за допомогою застосування, зокрема, способів захисту.
Способи захисту цивільного права чи інтересу - це визначені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника, і такі способи мають бути доступними й ефективними. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Переважно спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом і регламентує конкретні цивільні правовідносини. Подібні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 12.11.2024 у справі №911/3292/23, від 03.09.2024 у справі № 907/358/20, від 27.08.2024 у справі №924/128/21, від 11.06.2024 у справі № 914/3293/20, від 07.05.2024 у справі №910/11383/23.
Вирішуючи господарський спір, суд з`ясовує, чи існує у позивача право або законний інтерес; якщо так, то чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем; якщо так, то чи підлягає право або законний інтерес захисту і чи буде такий захист ефективний за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги. В іншому випадку у позові слід відмовити (пункт 8.5 постанови об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 14.06.2019 у справі № 910/6642/18).
У наведеній постанові зроблено висновок про стадійність захисту права, зокрема вказано на те, що під час вирішення господарського спору суд з`ясовує, чи існує у позивача право або законний інтерес; якщо так, то чи має місце його порушення, невизнання або оспорення відповідачем; якщо так, то чи підлягає право або законний інтерес захисту і чи буде такий захист ефективний за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги. В іншому випадку у позові слід відмовити.
Позивач, звертаючись до суду з позовною заявою, на виконання у тому числі приписів статей 13, 74 ГПК України, зобов`язаний довести наявність порушення його прав та законних інтересів, а суд, у свою чергу, перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для захисту прав позивача.
Тобто на позивача покладається обов`язок довести, яким чином порушується його право або законний інтерес, а суд лише після підтвердження таких доводів може надавати оцінку усім обставинам спірних відносин, оскільки відсутність порушених прав чи інтересів є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Крім того, суди мають надавати оцінку щодо можливості поновлення права/захисту інтересу в обраний позивачем спосіб. Подібна за змістом правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 25.10.2022 у справі №910/11884/24.
Таким чином, практика Верховного Суду щодо необхідності першочергового встановлення порушеного права позивача є усталеною, як і неодноразово наголошувалося судом касаційної інстанції на необхідності встановлення судами порушеного права позивача та можливості його поновлення в обраний ним спосіб, а відтак відсутня необхідність формування додаткового висновку щодо правовідносин, які виникли у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно. При цьому обов`язок суду надати оцінку аргументам позивача щодо того, яке право позивача порушено і чи може воно бути захищеним у заявлений спосіб.
Згідно з рішенням Конституційного Суду України № 18-рп/2004 від 01.12.2004 під охоронюваними законом інтересами необхідно розуміти прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать   Конституції   і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Отже, охоронюваний законом інтерес є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони.
Водночас відповідно до частини 3 статті 938 ЦК України якщо строк зберігання речі визначений моментом пред`явлення поклажодавцем вимоги про її повернення, зберігач має право зі спливом звичайного за цих обставин строку зберігання вимагати від поклажодавця забрати цю річ в розумний строк.
Пунктом 7.1 Договору, укладеного між третьою особою 1 та відповідачем, сторони погодили, що строк зберігання зерна - до пред`явлення вимоги Поклажодавцем. 
Враховуючи те, що позивач не є стороною чинного Договору, умови, визначені пунктом 7.1 та положення частини 3 статті 938 ЦК України надають право саме третій особі 1 вимагати від відповідача забрати сільськогосподарську продукцію передану на зберігання, а не позивачу, оскільки зміна зберігача за чинним Договором, укладеним між третьою особою 1 та відповідачем, не відбулась. 
Наведе вище свідчить про відсутність порушеного права позивача, за захистом якого він звернувся до суду із даним позовом, тоді як відсутність порушеного права у позивача зумовлює прийняття рішення про відмову у задоволенні позову.
Відповідно до частини 1 статті  73, статей 76,  77 ГПК України  доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно частини 1        статті        74 ГПК України    кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до частини 1    статті 86 ГПК України    суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Частинами 4, 5  статті 236 ГПК України  визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
За таких обставин, у задоволенні позову про розірвання Договору, укладеного між третьою особою 1 та відповідачем, і зобов`язання відповідача з особі ліквідаційної комісії забрати майно, а саме: пшеницю 3-го класу (урожай 2010 року) вагою 436 кг; жито 3-го класу (урожай 2011 року) вагою 231785 кг; жито 3-го класу (урожай 2012 року) вагою 897861 кг, що зберігається за адресою: Харківська обл., Богодухівський р-н., с. Губарівка, вул. Гутянська, буд. 91-А слід відмовити. 
Відповідно до частини 4    статті 11 ГПК України    суд застосовує при розгляді справ    Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод    1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування  практики Європейського суду з прав людини»  визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
          У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
У справі «Салов проти України» від 06.09.2005 ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно статті 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення від 27.09.2001 у справі «Hirvisaari v. Finland»). У рішенні звертається увага, що статтю 6 параграф 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи (рішення від 09.12.1994 у справі «Ruiz Torija v. Spain»).
У рішеннях ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.
ЄСПЛ неодноразово зазначав, що навіть якщо національний суд володіє певною межею розсуду, віддаючи перевагу тим чи іншим доводам у конкретній справі та приймаючи докази на підтримку позицій сторін, суд зобов`язаний мотивувати свої дії та рішення (рішення ЄСПЛ від 05.02.2009 у справі «Олюджіч проти Хорватії»). Принцип справедливості, закріплений у статті 6 Конвенції, порушується, якщо національні суди ігнорують конкретний, доречний та важливий довід, наведений заявником (рішення ЄСПЛ від 03.07.2014 у справі «Мала проти України», від 07 жовтня 2010 року у справі «Богатова проти України»).
Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом (рішення ЄСПЛ від 21.03.2000 у справі «Дюлоранс проти Франції», від 07 березня 2006 року у справі «Донадзе проти Грузії»).
Завданням національних судів є забезпечення належного вивчення документів, аргументів і доказів, представлених сторонами (рішення ЄСПЛ від 19.04.1994 у справі «Ван де Гурк проти Нідерландів»).
Якщо подані стороною доводи є вирішальними для результату провадження, такі доводи вимагають прямої конкретної відповіді за результатом розгляду (рішення ЄСПЛ від 09.12.1994 у справі «Руїс Торіха проти Іспанії», від 23.06.1993 у справі «Руїз-Матеос проти Іспанії»).
Водночас ЄСПЛ у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1    статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод    зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення.
У справі «Трофимчук проти України» ЄСПЛ також зазначив, хоча пункт 1    статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод    зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод.
У пункті 53 рішення ЄСПЛ у справі «Федорченко та Лозенко проти України» від 20.09.2012 зазначено, що при оцінці доказів суд керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими.
Судом апеляційної інстанції при винесені даної постанови було надано обґрунтовані та вичерпні відповіді доводам апелянта із посиланням на норми матеріального і процесуального права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин.   
Відповідно до  статті 276 ГПК України  суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що рішення Господарського суду міста Києва від 11.09.2025 у справі №910/4549/25 прийняте з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга позивача  задоволенню не підлягає.
Судові витрати відповідно до положень статті 129 ГПК України покладаються на апелянта (позивача). 
Керуючись статтями 129, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд
УХВАЛИВ:
1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Семереньки» на рішення Господарського суду міста Києва від 11.09.2025 у справі №910/4549/25 залишити без задоволення. 
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 11.09.2025 у справі №910/4549/25 залишити без змін.
3. Судові витрати за подання апеляційної скарги покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Семереньки». 
4. Матеріали справи №910/4549/25 повернути до Господарського суду міста Києва.
5. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах в порядку і строки, визначені в статтях 287-289 Господарського процесуального кодексу України.
          Повна постанова складена 04.12.2025. 

Головуючий суддя                                                            С.В. Владимиренко 

Судді                                                                                І.П. Ходаківська

                                                                                А.М. Демидова