ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
20 листопада 2025 року
м. Київ
справа № 443/2309/13-к
провадження № 51-1319км23
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                               ОСОБА_1 ,
суддів                                                           ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання             ОСОБА_4 ,
прокурора                                                   ОСОБА_5 ,
а також у режимі відеоконференції
представника потерпілої                       ОСОБА_6 ,
потерпілої                                                   ОСОБА_7 ,
захисника                                                    ОСОБА_8 ,  ОСОБА_9 ,
виправданого                                            ОСОБА_10 ,
 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги прокурора та потерпілої ОСОБА_7 на ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 30 грудня 2024 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12013150200000505  , за обвинуваченням
ОСОБА_10 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Бережниця Жидачівського району Львівської області, проживаючого у  АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 140 КК України.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Жидачівського районного суду Львівської області від 17 грудня 2015 року ОСОБА_10 засуджено за ч. 1 ст. 140 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки. На підставі ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України ОСОБА_10 звільнено від призначеного покарання у зв`язку із закінченням строків давності.
Апеляційний суд Львівської області ухвалою від 26 квітня 2016 року скасував вирок суду першої інстанції, а кримінальне провадження закрив на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України.
Вищий спеціалізований суд України ухвалою від 28 лютого 2017 року скасував рішення суду апеляційної інстанції та призначив новий розгляд у апеляційному суді.
Ухвалою Львівського апеляційного суду від 14 грудня 2022 року вирок Жидачівського районного суду Львівської області від 17 грудня 2015 року залишено без змін.
Постановою Верховного Суду від 03 травня 2023 року вказану ухвалу від 14 грудня 2022 року скасовано і призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Після цього Тернопільський апеляційний суд ухвалою від 30 грудня 2024 року скасував вирок місцевого суду від 17 грудня 2015 року щодо ОСОБА_10 , а провадження у справі закрив на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України.
Органом досудового розслідування  ОСОБА_10 обвинувачувався у тому, що перебуваючи на посаді лікаря-анастезіолога відділення анестезіології Жидачівської центральної районної лікарні, внаслідок недбалого ставлення неналежно виконував свої професійні обов`язки, передбачені «Тимчасовими галузевими уніфікованими стандартами медичних технологій діагностично-лікувального процесу стандартної допомоги дорослому населенню в лікувально-профілактичних закладах України», затверджені наказом МОЗ України № 226 від 27 липня 1998 року, та посадовою інструкцією лікаря-анестезіолога відділення анестезіології Жидачівської центральної районної лікарні, яка затверджена 26 січня 2010 року головним лікарем Жидачівської ЦРЛ, а саме: не оцінив стан і не виділив ведучі синдроми у хворого, який перебував у важкому стані, не провів невідкладних заходів при черепно-мозковій травмі, що спричинило тяжкі наслідки для ОСОБА_11 за таких обставин.
20 червня 2005 року близько 01:20 ОСОБА_11 було доставлено до приймального відділення Жидачівської ЦРЛ (вул. Ярослава Мудрого, 29 у м. Жидачів, Львівської області) у стані алкогольного сп`яніння після ДТП із діагнозом черепно-мозкова травма. У лікарні потерпілого оглянули черговий лікар-анестезіолог ОСОБА_10 та інші лікарі, після чого ОСОБА_11 госпіталізували до відділення анестезіології з палатами інтенсивної терапії, де продовжили надавати медичну допомогу, відповідальність за яку покладалася на ОСОБА_10 . 
Маючи персональну відповідальність як лікуючого лікаря за проведення обстеження, лікування та спостереження за ОСОБА_11 , ОСОБА_10 ухвалив рішення про призначення хворому таких медичних препаратів: «анальгін» 50 % - 2,0 мл., «димедрол» 1 % - 1,0 мл.- в/м та «промедол» 2 % - 1,0 мл., медикаментозна дія яких виражається у седативній дії. 
Надання цієї медичної допомоги на тлі алкогольного сп`яніння за наявності черепно-мозкової травми призвело до різкого погіршення стану хворого, зупинки о 04:45 цього ж дня дихальної та серцевої діяльності, що у сукупності із несвоєчасністю проведення ОСОБА_10 реанімаційних заходів, стало причиною смерті ОСОБА_11 .
Вимоги касаційної скарги й узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі потерпіла ОСОБА_7 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, просить скасувати оскаржуване судове рішення і призначити новий судовий розгляд в суді апеляційної інстанції.
Аргументуючи свої вимоги, зазначає, що суд апеляційної інстанції не виконав вимог ст. 439 КПК України, в порушення приписів статей 370 і 419 КПК України належним чином не мотивував свого рішення, не навів ґрунтовного аналізу доказів, досліджених у ході судового слідства, та мотивів, з яких надав цим фактичним даним іншу оцінку, ніж суд першої інстанції.
Також, на переконання потерпілої сторони, апеляційний суд не дотримався вимог КПК України про безпосередність дослідження доказів і надав іншу оцінку показанням свідків, які вони надали під час допиту в суді першої інстанції.
Крім цього, у противагу висновкам колегії суддів, потерпіла ОСОБА_7 вважає, що наявні у матеріалах кримінального провадження висновки судово-медичних експертиз у сукупності з іншими доказами доводять винуватість ОСОБА_10 у скоєному кримінальному правопорушенні.
Поміж вказаного, потерпіла сторона не погоджується із висновками апеляційного суду про те, щоорганом досудового розслідування не встановлено, які саме професійні обов`язки покладалися на ОСОБА_10 та які з них не були виконані взагалі або виконані неналежним чином, а також вимоги яких саме нормативно-правових актів ним було порушено. Потерпіла ОСОБА_7 вважає, що саме на ОСОБА_10 покладався обов`язок належного догляду за її сином  ОСОБА_11 і саме вказаний лікар мав забезпечити визначення ступеня сп`яніння хворого, якого доставили каретою швидкої медичної допомоги, і на основі цих об`єктивних даних проводити лікування.
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, просить скасувати оскаржуване судове рішення і призначити новий судовий розгляд в суді апеляційної інстанції.
Крім доводів, які є аналогічними доводам касаційної скарги потерпілої ОСОБА_7 , сторона обвинувачення оспорює висновки апеляційного суду про те, що в діянні ОСОБА_10 відсутній склад кримінального правопорушення, а саме суб`єктивна сторона та причинний зв`язок між діянням обвинуваченого і наслідками у вигляді смерті пацієнта ОСОБА_11 .
Аргументуючи свою позицію, прокурор наголошує на тому, що причинно-наслідковий зв`язок між діянням і наслідком є елементом об`єктивної сторони складу кримінального правопорушення і встановлюється безпосередньо судом, а не експертними висновками.
Також сторона обвинувачення вказує на те, що вирок стосовно ОСОБА_12 , якого було засудженого за ДТП у якому ОСОБА_11 отримав тілесні ушкодження від яких помер, не може бути доказом невинуватості ОСОБА_10 .
На зазначені касаційні скарги сторона захисту подала письмові заперечення, у яких указує на безпідставність наведених доводів в зв`язку із чим просить залишити оскаржуване судове рішення без змін.
Позиції інших учасників судового провадження
У судовому засіданні прокурор ОСОБА_5 просила задовольнити касаційну скаргу прокурора на викладених у ній підставах. Також зазначила, що підтримує касаційну скаргу потерпілої.
Потерпіла ОСОБА_7 просила задовольнити її касаційну скаргу і підтримала доводи касаційної скарги сторони обвинувачення.
Представник потерпілої ОСОБА_6 підтримав доводи і вимоги поданих касаційних скарг.
Захисники ОСОБА_8 і  ОСОБА_9 , а також виправданий ОСОБА_10 вважали подані касаційні скарги необґрунтованими, просили залишити їх без задоволення, а оскаржуване судове рішення без зміни.
Мотиви Суду
Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин, і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Частиною 2 ст. 433 КПК України передбачено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції, згідно зі ст. 438 КПК України, є істотне порушення кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу.
З будь-яких інших приводів касаційний суд не вправі втручатися в рішення судів попередніх інстанцій та здійснює перегляд рішень з огляду на ті фактичні обставини кримінального провадження, які були встановлені цими судами.
Так, ухвала апеляційного суду є рішенням вищого суду стосовно законності й обґрунтованості вироку, ухвали, що перевіряються в апеляційному порядку. Вона повинна відповідати тим же вимогам, що і вирок суду першої інстанції, тобто бути законною, обґрунтованою і вмотивованою.
Зі змісту ст. 370 КПК України, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення, убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведено належні й достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Згідно з ч. 2 ст. 439 КПК України вказівки суду, який розглянув справу в касаційному порядку, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді.
Суд апеляційної інстанції недотримався всіх зазначених вище вимог закону.
Однією із фундаментальних засад верховенства права під час судового розгляду кримінальний процесуальний закон виділяє безпосередність дослідження показань, речей і документів, що знайшло своє відображення у ст. 23 КПК України.
Безпосередність дослідження доказів у широкому розумінні означає звернену до суду вимогу закону про дослідження ним усіх зібраних у конкретному кримінальному провадженні доказів шляхом допиту обвинувачених, потерпілих, свідків, експерта, огляду речових доказів, оголошення документів, відтворення звукозапису і відеозапису тощо.
Ця засада кримінального судочинства має значення для повного з`ясування обставин кримінального провадження та ухвалення об`єктивного вирішення.
Безпосередність сприйняття доказів, як кожний доказ окремо, так і у взаємозв`язку з іншими доказами, дає змогу суду належним чином їх дослідити і перевірити, здійснити їх оцінку за критеріями, визначеними в ч. 1 ст. 94 КПК України, і сформувати повне та об`єктивне уявлення про фактичні обставини конкретного кримінального провадження.
Недотримання засади безпосередності призводить до порушення інших засад кримінального провадження: презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, забезпечення права на захист, змагальності сторін та свободи у поданні ними своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості (пункти 10, 13, 15 ст. 7 КПК України).
Тому засада безпосередності виступає необхідним елементом процесуальної форми судового розгляду, недотримання її судом, виходячи зі змісту ч. 2 ст. 23 та ст. 86 КПК України, означає, що докази, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, не можуть бути визнані допустимими та враховані при постановленні рішення судом, крім випадків, передбачених цим Кодексом, а отже, судове рішення відповідно до ст. 370 КПК України не може бути визнано законним і обґрунтованим та згідно з ч. 1 ст. 412 КПК України підлягає скасуванню.
Крім того, за змістом статей 404, 409 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції у межах апеляційної скарги. При цьому апеляційний суд наділений повноваженнями за певних обставин повторно досліджувати докази та обставини, встановлені під час розгляду кримінального провадження судом першої інстанції.
Згідно з положеннями ч. 2 ст. 418, ст. 419 КПК України судові рішення суду апеляційної інстанції ухвалюються в порядку, передбаченому статтями 368-380 цього Кодексу. Ухвала суду апеляційної інстанції, окрім іншого, має містити встановлені судом апеляційної інстанції обставин з посиланням на докази, а також мотиви визнання окремих доказів недопустимими чи неналежними; мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався. При скасуванні або зміні судового рішення в ухвалі має бути зазначено, які статті закону порушено та в чому саме полягають ці порушення або необґрунтованість вироку чи ухвали.
Таким чином, ухвала суду апеляційної інстанції повинна бути постановлена при неухильному дотриманні процесуального закону, та має відповідати приписам матеріального права.
При цьому рішення апеляційного суду про скасування обвинувального вироку та закриття кримінального провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284, ст. 417 КПК України має містити встановлені судом першої інстанції обставини, аналіз доказів, які судом першої інстанції були покладені в основу обвинувального вироку, та відповідну власну оцінку, переоцінку таких доказів у випадку, якщо суд апеляційної інстанції дійде висновку, що судом першої інстанції помилково було враховано той чи інший доказ як такий, що підтверджує вину особи, так і висновки щодо належності та допустимості доказів, які, на думку апеляційного суду, не є такими. Дотримання принципу безпосередності дослідження доказів апеляційним судом у такому випадку є обов`язковим.
Як вбачається з матеріалів справи, в основу обвинувального вироку щодо ОСОБА_10 за ч. 1 ст. 140 КК України суд першої інстанції поклав показання потерпілих ОСОБА_13 та ОСОБА_7 , свідків ОСОБА_14 (лікаря-хірурга), ОСОБА_15 (лікаря-невропатолога), ОСОБА_16 (лікаря-терапевта), ОСОБА_17 (лікаря-отоларинголога), ОСОБА_18 (лаборанта), ОСОБА_19 та ОСОБА_20 (медичних сестер), ОСОБА_21 (рентген-лаборанта), експерта ОСОБА_22 , а також дані письмових доказів, зокрема висновки судово-медичних експертиз № 377 від 22 червня 2010 року, № 569/12 від 29 березня 2013 року і № 191/15 від 28 вересня 2015 року.
За результатами дослідження цих доказів суд дійшов висновку про винуватість ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення та постановив обвинувальний вирок.
Не погодившись із таким рішенням суду першої інстанції, обвинувачений і захисник подали апеляційні скарги, в яких ставили питання про його скасування і закриття кримінального провадження на підставі ст. 284 КПК України, мотивуючи це тим, що в матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про доведеність вини ОСОБА_10 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення. Також сторона захисту ставила під сумнів наявність у діянні ОСОБА_10 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 140 КК України.
Згідно із журналами судових засідань, апеляційний суд під час перегляду вироку задовольнив клопотання сторін кримінального провадження та повторно дослідив письмові докази. При цьому свідків у цій справі повторно не допитували.
Верховний Суд неодноразово висловлював позицію, згідно з якою відсутність клопотань сторін про повторне дослідження доказів (допит свідків) не виключає право апеляційного суду безпосередньо дослідити такі фактичні дані, керуючись загальними засадами кримінального провадження.
Тобто, якщо апеляційний суд при перегляді кримінального провадження убачає можливу недоведеність винуватості особи або її винуватість у менш тяжкому кримінальному правопорушенні він повинен за власною ініціативою забезпечити повноту дослідження доказів, адже до цього спонукають завдання кримінального провадження, вказані у статті 2 КПК України та необхідність дотримання інших його засад, зокрема, верховенства права, презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, і це не суперечить такій засаді кримінального провадження, як диспозитивність.
Зі змісту мотивувальної частини ухвали апеляційного суду вбачається, що обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів виклала висновки про не встановлення достатніх доказів для доведення винуватості ОСОБА_10 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення і неможливості їх отримання, які зроблені на підставі не тільки безпосередньо досліджених письмових доказів, а й з урахуванням аналізу показання свідків, які вони надали суду першої інстанції.
Наведене свідчить про те, що змінюючи обвинувальний вирок місцевого суду та закриваючи кримінальне провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України, апеляційний суд не дотримався принципу безпосередності дослідження доказів, оскільки надав власну оцінку показанням свідків, яких сам не допитував.
Формальна вказівка на те, що місцевий суд жодним чином не мотивував, що саме доводять чи спростовують такі показання, без врахування норми ч. 3 ст. 97 КПК України, не звільняє апеляційний суд від обов`язку дотримання окресленої засади кримінального процесуального закону.
Крім цього, зміст оскаржуваного судового рішення свідчить, що колегія суддів всупереч положенням, передбачених статтями 368-380, 418 і 419 КПК України, не надала належної оцінки усім письмовим доказам, які були предметом дослідження в ході повторного судового слідства.
Так, в ухвалі апеляційного суду є згадка та оцінка висновків судово-медичних експертиз № 377 від 22 червня 2010 року, № 569/12 від 29 березня 2013 року і №191/15 від 28 вересня 2015 року та матеріалів кримінального провадження №1-147/10 про обвинувачення ОСОБА_12 .
Однак, як слушно наголошують у своїх касаційних скаргах прокурор та потерпіла сторона, суд апеляційної інстанції не виклав своєї оцінки стосовно усіх інших письмових доказів, які досліджувалися за клопотаннями сторін, що обґрунтовано ставить під сумнів з`ясування усіх обставин кримінального провадження.
Вказане призвело до того, що оскаржувана у касаційному порядку ухвала не містить відповідей зокрема щодо фактичних даних, які на переконання прокурора і потерпілої беззаперечно доводять вину ОСОБА_10 у інкримінованому кримінальному правопорушенні.
Так, касатори небезпідставно вказують про ненадання апеляційним судом оцінки тому, що за результатами проведення судово-медичних експертиз у ОСОБА_11 не зафіксовано тих тілесних ушкоджень, про які лікар ОСОБА_10 , будучи відповідальним за лікування, зробив записи у медичній документації хворого. Апеляційний суд мав проаналізувати такі суперечності та надати їм відповідну оцінку.
Також у цій справі відсутня оцінка наявним у матеріалах справи аналізам крові ОСОБА_11 на етанол, де зазначено що вміст такого станом на 01:40 20 червня 2005 року був 2 проміле.
На переконання прокурора і потерпілої сторони, іншими об`єктивними даними (довідкою про комісійний розгляд звернення ОСОБА_7 , вироком Жидачівського районного суду від 24 березня 2009 року щодо ОСОБА_12 , наказом головного лікаря Жидачівської ЦРЛ № 135-в від 11 липня 2005 року «Про результати службового розслідування») також підтверджується, що при надходженні до лікарні потерпілий перебував в стані алкогольного сп`яніння середнього ступеню і саме призначення хворому вищенаведених медичних препаратів у поєднанні із алкогольним сп`янінням, а не травма від ДТП, призвели до тяжких наслідків у вигляді смерті хворого.
Також без уваги залишилися висновок експерта № 43 від 14 липня 2005 року; висновок експерта № 2135/05-т від 04 липня 2005 року; довідка Головного управління охорони здоров`я ЛОДа від 08 лютого 2006 року; накази головного лікаря Жидачівської ЦРЛ № 135-в від 11 липня 2005 року та № 229-в від 26 грудня 2005 року; посадова інструкція лікаря- анестезіолога Жидачівської ЦРЛ і лист Жидачівської ЦРЛ №307 від 28 квітня 2011 року.
Оцінка належності, допустимості та достовірності усіх фактичних даних дозволила б суду касаційної інстанції у межах наданої законом компетенції оцінити їх достатність для ухвалення судом апеляційної інстанції законного рішення.
Поміж вказаного слід відзначити, що мотивувальна частина оскаржуваної ухвали містить обґрунтування як для закриття кримінального провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України (не встановлені достатні докази для доведення винуватості особи в суді і вичерпані можливості їх отримати) так і п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України (встановлена відсутність в діянні складу кримінального правопорушення).
Вказане викликає суперечності, які необхідно усунути.
Наведені порушення вимог кримінального процесуального закону, допущені судом апеляційної інстанції є такими, що істотно вплинули на обґрунтованість та вмотивованість прийнятого рішення.
За таких обставин ухвалу апеляційного суду не можна визнати законною, обґрунтованою і вмотивованою, оскільки таку ухвалу постановлено з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, що відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК України є підставою для її скасування.
Оскільки окреслені порушення апеляційного суду позбавляють Верховний Суд можливості розглянути усі доводи касаційних скарг прокурора і потерпілої, то такі підлягають частковому задоволенню, а ухвала апеляційного суду - скасуванню із призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції, під час якого апеляційний суд повинен ретельно переглянути усі доводи апеляційних скарг сторони захисту, врахувати заперечення прокурора і потерпілої сторони та, використовуючи усі процесуальні можливості, керуючись вимогами процесуального закону, прийняти законне і обґрунтоване рішення.
Керуючись статтями  434, 436, 438, 441, 442 КПК України, Верховний Суд
у х в а л и в :
Касаційні скарги прокурора та потерпілої ОСОБА_7 задовольнити частково.
Ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 30 грудня 2024 року стосовно ОСОБА_10 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді

ОСОБА_23                                        ОСОБА_2                               ОСОБА_3