УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №286/676/25 Головуючий у 1-й інст. Кулініч Я. В. 
Категорія 68  Доповідач Коломієць О. С. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 грудня 2025 року Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Коломієць О.С.
суддів Григорусь Н.Й., Талько О.Б. 
з участю секретаря
судового засідання Драч Т.А. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №286/676/25 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та розподіл майна подружжя 
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 
на рішення  Овруцького районного суду Житомирської області від 23 липня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Кулініч Я.В.
встановив:
У лютому 2025 року ОСОБА_1 звернулась з даним позовом, в якому просила встановити факт її спільного проживання однією сім`єю з ОСОБА_2 без зареєстрованого шлюбу у період з 09 червня 2021 року по кінець 2024 року за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати спільним майном подружжя (спільною сумісною власністю подружжя) - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований на земельній ділянці, кадастровий номер:1824210100:01:003:0063, по АДРЕСА_2 ; розподілити спільне майном подружжя (спільну сумісну власність подружжя) - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а саме житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований на земельній ділянці кадастровий номер 1824210100:01:003:0063 по АДРЕСА_2 ; визнати 1/2 (одну другу) частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташована на земельній ділянці кадастровий номер 1824210100:01:003:0063 по АДРЕСА_2 за ОСОБА_1 ; визнати 1/2 (одну другу) частину земельної ділянки, кадастровий номер 1824210100:01:003:0063, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 за ОСОБА_1 ; стягнути з відповідача на її користь витрати, пов`язані зі сплатою судового збору.
Позов обґрунтовувала тим, що з 20.09.2013 року до 09.06.2021 року позивач перебувала у зареєстрованому шлюбі із відповідачем. Від шлюбу мають сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Вказувала, що з 10.06.2021 року по грудень 2024 року перебувала з відповідачем у шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу, тобто проживала разом з ним однією сім`єю без реєстрації шлюбу, мали спільний побут та бюджет, вели спільне господарство, фактично виконували права та обов`язки подружжя. 
Зазначала, що за час спільного проживання і перебування у шлюбі на відповідача у 2014 році була оформлена земельна ділянка, яка розташована по АДРЕСА_2 . На цій земельній ділянці побудовано будинок за рахунок спільних коштів з відповідачем та за допомогою її батька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у тому числі за грошові кошти була облаштована скважина, витрати на яку склали 100 000,00 грн. 
Вказувала, що право власності на будинок не було зареєстроване та зараз не зареєстроване з вини відповідача.
Оскільки одразу сформувати бюджет вартості матеріалів та будівельних робіт відносно будівництва будинку вони не могли та не мали відповідних коштів одразу на все будівництво, тому будували будинок довгий час поступово, на протязі багатьох років, вкладаючи туди сили та спільний бюджет, який мали як подружжя. Кошти витрачали на оплату будівельних матеріалів та робіт з будівництва. Замовником матеріалів і робіт був чоловік, багато квитанцій та товарних чеків оформлено на відповідача, оскільки він був головним у їхній родині, але кошти, які йшли на оплату усього, що стосувалось будинку були їхніми спільними. 
Рішенням Овруцького районного суду Житомирської області від 23 липня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.Встановлено факт проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу у період з вересня 2021 року по ІНФОРМАЦІЯ_5 .В іншій частині вимог відмовлено.
Не погоджуючись частково із вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, просить рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимогах ОСОБА_1 про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з червня 2021 по грудень 2024 року, у визнанні майна спільною сумісною власністю подружжя та розподілу спільного майна подружжя скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким встановити факт спільного проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 як чоловіка та жінки без реєстрації у період з 10 червня 2021 року по кінець 2024 року за адресою: АДРЕСА_1 . Визнати спільним майном подружжя житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований на земельній ділянці кадастровий номер 1824210100:01:003:0063 по АДРЕСА_2 та розподілити вказане майно. Визнати частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташований на земельній ділянці кадастровий номер 1824210100:01:003:0063 по АДРЕСА_2 за ОСОБА_1 . Визнати частину земельної ділянки, кадастровий номер 1824210100:01:003:0063, розташованої по АДРЕСА_2 за ОСОБА_1 . Вирішити питання судових витрат. 
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції під час розгляду справи та винесення рішення було зроблено недостатній аналіз доказів, наданих нею до суду та не враховано показання свідків, які підтвердили спільний бюджет і господарство з червня 2021 року до грудня 2024 року. Вказує, що у суді було підтверджено, що будинок в цей час продовжував будуватися за їх спільні кошти з відповідачем та силами її батька. На думку позивача, суд проігнорував тривалість, характер та стабільність відносин, які підтверджені показами свідків і фотоматеріалами у цей період. 
Вважає, що суд не врахував моральні, соціальні аспекти, які дозволяють вважати спільне проживання сім`єю без офіційної реєстрації шлюбу з червня 2021 року по грудень 2024 року. В порушення норм чинного законодавства суд фактично звузив період спільного проживання до вересня 2021 року, ігноруючи фотодокази спільного проживання з червня 2021 року, хоча судом було встановлено, що з червня 2021 року були ознаки сімейних відносин (спільний відпочинок, проживання, господарство), а отже висновок суду був зроблений неправильно, що призвело до порушення її прав.
Щодо відмови суду у визнанні будинку та земельної ділянки спільною сумісною власністю подружжя, оскільки право власності зареєстроване на відповідача, вказує, що судом першої інстанції під час розгляду справи, не була зроблена оцінка її внеску та внеску її батька у будівництво як спільні інвестиції в майно. Вказує, що нею як позивачем у позові детально було описано, що фінансування будівництва було спільним, у тому числі через внески її батька, що є додатковою гарантією спільної власності, що було підтверджено показаннями свідків у суді, доказами, що містяться в матеріалах справи. Зазначає, що судом фактично встановлена відсутність права відповідача на виключне володіння майном, оскільки сімейні відносини і спільні інвестиції у будівництво мали місце, а фактичні шлюбні стосунки визнані. На підставі положень норм матеріального права факт незавершеного будівництва не може бути підставою для відмови у визнанні права спільної власності - необхідно встановити частки у власності відповідно до внеску.
Додає, що суд у рішенні не визнав спільного бюджету та господарства з 09.06.2021 року по вересень 2021 року. Вважає, що суд не врахував значення тривалості, характеру стосунків, ведення спільних господарських робіт, участі у будівництві будинку. Покази свідків про спільний побут не розглянув як вагомі докази спільного життя. 
Вказує, що судом першої інстанції також надана неналежна оцінка доказів, зокрема фотоматеріалам, наданим нею як позивачем, які містять метадані з датами і місцем зйомки у житлі позивача у період червень-серпень 2021 року. Чеки та спільні покупки оплачувалися карткою відповідача, що свідчить про участь у витратах на побут. Свідки підтвердили, що з початку літа 2021 року вони мешкали під одним дахом, спільно готували їжу, планували ремонт та придбання побутових речей. При цьому вересень 2021 року є лише датою переїзду до будинку батьків, але спільний побут та сімейні стосунки виникли раніше - у червні 2021 року.
Зазначає, що протягом багатьох років вона була підприємцем та отримувала дохід. За час спільного проживання та перебування у шлюбі на відповідача у 2014 році була оформлена земельна ділянка, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Звертає увагу, що на цій земельній ділянці на даний час побудовано будинок за рахунок спільних коштів з відповідачем та за допомоги її батька. 
Вказує, що будинок не мав на час звернення до суду правовстановлюючих документів з вини відповідача, оскільки за отриманням таких документів він до відповідних установ не звертається, тому вона не може надати суду як доказ підтвердження права власності. Але факт наявності будинку на зазначеній земельній ділянці був визнаний представником відповідача, показами свідків та доказами, що містяться в матеріалах справи.
Звертає увагу, що сказаний будинок збудований відповідно до вимог діючого законодавства та з дотриманням відповідних нормативно-правових актів, про що свідчить наявне повідомлення про початок виконання будівельних робіт/про зміну даних у повідомленні про початок виконання будівельних робіт від 25.05.2015 року. На підтвердження будівництва будинку та відповідних господарських споруд на зазначеній земельній ділянці вона надала до суду копію відповідного будівельного паспорту будівництва господарських споруд від 08 вересня 2020 року та копію будівельного паспорту будівництва індивідуального житлового будинку від 07 травня 2015 року за адресою: АДРЕСА_2 .
Про готовність вищевказаного будинку, на її думку, свідчить те, що 12.09.2024 року були отримані технічні умови на водопостачання та водовідведення житлового будинку за даною адресою від КП «Водоканал» м. Овруч, а також технічні умови на встановлення лічильників води від 12.09.2024 року. Всі ці документи підтверджують факт наявності на даний час на відповідній земельній ділянці вищевказаного побудованого будинку, тобто факт наявності на земельній ділянці будинку у суді першої інстанції був доведений.
Додає, що будівництво відповідного житлового будинку та відповідних господарських споруд на зазначеній земельній ділянці відбувалось за рахунок спільних коштів - її та відповідача, деякі кошти надавав її батько - ОСОБА_4 . Зокрема, зусиллями та грошовими коштами її батька було зроблено скважени, витрати на яких склали 100 000,00 грн., про що відповідач не заперечує. Стосовно вартості будинку та будівельних робіт, то сформувати бюджет вартості матеріалів та будівельних робіт відносно будівництва будинку вони не могли та не мали відповідних коштів одразу на усе будівництво, вони будували будинок довгий час, поступово. Замовником матеріалів і робіт був чоловік, багато квитанцій та товарних чеків оформлено на відповідача. Була зроблена оцінка будинку, за якою його оцінено 2 118 337,11 грн. Вказує, що вона витратила багато фізичних, моральних та матеріальних зусиль на належний догляд земельної ділянки та будівництво житлового будинку, вона намагалась спілкуватись з відповідачем та визначити режим спільно нажитого майна подружжя, але відповідач добровільно відмовився визначити; не оформлює документи на будинок, щоб вони мали змогу його розділити.
Вважає, що в даному випадку суд мав право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва, враховуючи ступінь його готовності, бо можливо визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами. Отже, в разі набуття частки на об`єкт будівництва, до неї як до дружини відповідно до положень чинного законодавства України має перейти право власності на земельну ділянку, на якій розміщено об`єкт будівництва, тобто вищевказаний будинок.
Сторона відповідача правом подати відзив на апеляційну скаргу не скористалася.
У судовому засіданні представник відповідача проти задоволення апеляційної скарги заперечував, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Позивач в судове засідання не з`явилася, хоча про дату, час і місце розгляду справи була повідомлена належним чином. Скерувала на адресу суду заяву про розгляд справи без її участі.
За приписами ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явилися в судове засідання.
Перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 20.09.2013 року, який рішенням Овруцького районного суду Житомирської області від 09.06.2021 року у справі №286/1389/21, розірвано (а.с.26-27).
Від шлюбу мають малолітнього сина – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що вбачається з копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 (а.с.25).
Відповідно до витягу з рішення сорок першої сесії VI скликання Овруцької міської ради від 16 липня 2014 року №156 «Про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, передбачених для передачі у власність і обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), будівництва індивідуальних гаражів», ОСОБА_2 було передано у власність земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , площею 0,0760 га, кадастровий номер 1824210100:01:003:0063, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) (а.с.86, 87).
З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №24922879 від 30.07.2014 видно, що за ОСОБА_2 було зареєстроване право власності на земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , площею 0,076 га, кадастровий номер 1824210100:01:003:0063, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) (а.с.36-38).
07 травня 2015 року відділом містобудування, архітектури та будівництва райдержадміністрації ОСОБА_2 було видано будівельний паспорт будівництва індивідуального житлового будинку, а 25.05.2015 року ОСОБА_2 звернувся до УДАБІ у Житомирській області із повідомленням про початок будівництва індивідуального житлового будинку в АДРЕСА_2 (а.с.60-61, 88-96).
Крім цього, 08.09.2020 на заяву ОСОБА_2 відділом захисту довкілля, енергетики, інфраструктури, цивільного захисту, містобудування, архітектури та житлово-комунального господарства Овруцької РДА було видано будівельний паспорт будівництва господарської споруди за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.62-82).
16.03.2021 року на замовлення ОСОБА_2 фізичною особою – підприємцем ОСОБА_5 виготовлено технічний паспорт на спірний житловий будинок (а.с.43-59).
Копія договору № 21/ІХ та копії рахунків на оплату, видаткові накладні свідчать про придбання ОСОБА_2 будівельних матеріалів (а.с.105-116).
Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 в частині встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу суд першої інстанції виходив із того, що зібрані у справі докази підтверджують факт проживання позивача із відповідачем однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з вересня 2021 року по ІНФОРМАЦІЯ_6 по АДРЕСА_3 , а з 25.02.2022 року по 11.12.2024 року у батьків позивача по АДРЕСА_1 . Щодо визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та розподілу майна подружжя, то позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають з огляду на те, що до прийняття новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації право власності на це новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільного обороту не виникає, а позивач позовних вимог про визнання права власності на частину будівельних матеріалів, що були витрачені на будівництво спірного будинку, не заявляла.
Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції, виходячи із наступного.
У статті 124 Конституції України визначено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
За змістом з ч. 2 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Згідно положення ч. 4 ст. 3 СК України сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.
Верховний Суд у постанові від 18 березня 2020 року у справі №695/1732/16-ц (провадження №61-38901св18) вказав, що обов`язковою умовою для визначення чоловіка та жінки такими, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, є наявність спільного бюджету, спільної участі у придбанні майна для спільного користування, у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.
Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Судом першої інстанції встановлено, з чим погоджується колегія апеляційного суду, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 20.09.2013 року, який рішенням Овруцького районного суду Житомирської області від 09.06.2021 року у справі №286/1389/21, розірвано (а.с.26-27). 
Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.
Згідно із ч. 2 ст. 3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 21 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.
Про утворення особами сім`ї може свідчити не тільки укладення між ними шлюбу, кровне споріднення, усиновлення, а й інші обставини, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Про те, що законодавець визнає можливість створення сім`ї чоловіком і жінкою, які не перебувають у шлюбі, свідчать положення ст. 74 СК України. Встановлення такого факту передбачено в судовому порядку (п. 5 ч. 1 ст. 315 ЦПК України).
Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні подружжю. Таким чином, предметом доказування у справах про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є факти спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю. Вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки.
Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 05.10.2022 у справі №686/15993/21, від 09.11.2022 у справі №753/10315/19, від 16.11.2022 у справі №199/3941/20.
Колегія апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції, що на підставі зібраних доказів, зокрема показів свідків, фотокарток підтверджено факт проживання позивача із відповідачем однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з вересня 2021 року по ІНФОРМАЦІЯ_6 по вул. Металістів в м. Овруч Житомирської області, а з 25.02.2022 року по 11.12.2024 року у батьків позивача по АДРЕСА_1 . Беззаперечних доказів про проживання сторін у інший період, а саме: з червня 2021 року, матеріали справи не містять. 
Щодо доводів апеляційної скарги в частині визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та розподілу майна подружжя, колегія зазначає наступне.
Встановлено, що відповідно до витягу з рішення сорок першої сесії VI скликання Овруцької міської ради від 16 липня 2014 року №156 «Про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, передбачених для передачі у власність і обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), будівництва індивідуальних гаражів», ОСОБА_2 було передано у власність земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , площею 0,0760 га, кадастровий номер 1824210100:01:003:0063, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) (а.с.86,87).
З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №24922879 від 30.07.2014 видно, що за ОСОБА_2 було зареєстроване право власності на земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , площею 0,076 га, кадастровий номер 1824210100:01:003:0063, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) (а.с.36-38).
07 травня 2015 року відділом містобудування, архітектури та будівництва райдержадміністрації ОСОБА_2 було видано будівельний паспорт будівництва індивідуального житлового будинку, а 25.05.2015 року ОСОБА_2 звернувся до УДАБІ у Житомирській області із повідомленням про початок будівництва індивідуального житлового будинку в АДРЕСА_2 (а.с.60-61, 88-96).
Крім цього, 08.09.2020 на заяву ОСОБА_2 відділом захисту довкілля, енергетики, інфраструктури, цивільного захисту, містобудування, архітектури та житлово-комунального господарства Овруцької РДА було видано будівельний паспорт будівництва господарської споруди за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.62-82).
Стаття 15 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 16 цього Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У частині другій цієї статті визначається перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів, одним з яких, зокрема, є визнання права (пункт 1).
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
Стаття 41 Конституції України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
У статті 321 ЦК України закріплено конституційний принцип непорушності права власності. За частинами першою та другою цієї статті ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
За вимогами частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Зміст права власності полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном (стаття 317 ЦК України).
Згідно з вимогами статті 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не суперечать закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (стаття 190 цього Кодексу).
До речей як складової поняття майна, зокрема нерухомих, відповідно до положень статті 181 ЦК України належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.
Права та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (частина перша статті 182 ЦК України).
Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (аналогічні положення містить і норма частини третьої статті 368 ЦК України).
Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).
Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
За частиною першою статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними (частина перша статті 70 СК України).
Відповідно до статті 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На мано, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюється положення глави 8 цього кодексу. 
У частині другій статті 372 ЦК України вказано, що в разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
Набуття права власності на об`єкти незавершеного будівництва визначено у статті 331 ЦК України. За змістом частини другої цієї статті право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).
Відповідно до вимог статей 328 та 329 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.
За змістом зазначених норм матеріального права до прийняття новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації право власності на це новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільного обороту не виникає, у такому випадку особа є власником лише матеріалів, обладнання, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).
У разі неможливості поділу незакінченого будівництвом будинку суд може визнати право за сторонами спору на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити компенсацію.
Визнаючи при цьому право власності на матеріали чи обладнання, суд у своєму рішенні має зазначити (назвати) ці матеріали чи обладнання.
До таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 квітня 2023 року у справі № 511/2303/19 (провадження № 14-56цс22).
При цьому Велика Палата Верховного Суду у вказаній постанові відступила від висновку Верховного Суду України, висловленого у постанові від 07 вересня 2016 року у справі № 6-47цс16, про те, що оскільки спірний об`єкт незавершеного будівництва збудований за час шлюбу за спільні кошти подружжя та є об`єктом спільної сумісної власності подружжя; будівництво його закінчено й він фактично експлуатується за своїм функціональним призначенням, але не приймається до експлуатації і право власності на нього не оформлюється з вини відповідача; позивачка позбавлена можливості здійснити вказані дії, що перешкоджає їй реалізувати своє право на поділ набутого за час шлюбу зазначеного майна, є підстави для визнання за позивачкою права на частину спірного об`єкта незавершеного будівництва.
Приймаючи до уваги, що до прийняття новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації право власності на це новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільного обороту не виникає, що унеможливлює його поділ, а з вимогами про визнання права за сторонами спору на незавершений будівництвом будинок, з визначенням ступеня його готовності, та його поділ, або про присудження компенсації ОСОБА_1 в межах цієї справи не зверталась, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог визнання майна, а саме житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого на земельній ділянці з кадастровим номером 1824210100:01:003:0063 по АДРЕСА_2 , спільною сумісною власністю подружжя та визнання за позивачем права власності на його частину.
Інші доводи апеляційної скарги були предметом розгляду суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, на законність оскаржуваного судового рішення не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновком суду, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи.
Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків судів першої інстанції та не дають підстав вважати, що суд порушив норми матеріального та процесуального права.
За наведених обставин, апеляційний суд приходить до переконання про те, що оскаржуване рішення ухвалено судом першої інстанції з дотриманням норм матеріального та процесуального права, судом першої інстанції в повній мірі з`ясовано обставини, що мають значення для справи, а тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд
у х в а л и в :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Овруцького районного суду Житомирської області від 23 липня 2025 року – без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалив і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 23 грудня 2025 року.

Головуючий Судді