ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/46824/24 Суддя (судді) першої інстанції: Жук Р.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 грудня 2025 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
судді-доповідача Аліменка В.О.,
суддів Кучми А.Ю., Файдюка В.В.
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 18 червня 2025 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії,-
В С Т А Н О В И Л А:
ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області, в якому просив суд:
- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області щодо відмови ОСОБА_1 перерахувати та виплатити пенсію на підставі довідки Військової частини НОМЕР_1 від 29 березня 2024 року № 222/4/162/349/1792;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області здійснити перерахунок та виплату призначеної ОСОБА_1 пенсії із збереженням її розміру 90% від суми грошового забезпечення визначеного на підставі довідки Військової частини НОМЕР_1 від 29 березня 2024 року № 222/4/162/349/1792, без обмеження максимального розміру пенсії, починаючи з 01 серпня 2021 року.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 18 червня 2025 року адміністративний позов задоволено.
Не погоджуючись з судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін.
Згідно ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України у Київській області та отримує пенсію відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», починаючи з 29 грудня 2005 року, виходячи з 90% грошового забезпечення.
Після проведеного перерахунку пенсії на виконання вимог постанови Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2018 року № 103, позивачу з 01 січня 2018 року зменшено відсоткове значення пенсійної виплати з 90% грошового забезпечення до 70% грошового забезпечення.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 03 вересня 2021 року у справі № 320/13356/20 встановлено право позивача на отримання пенсійної виплати, виходячи з 90% грошового забезпечення, починаючи з 01 січня 2018 року, відповідно, зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області перерахувати та виплатити пенсію позивачу в розмірі 90% грошового забезпечення згідно зі статтею 63 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09 квітня 1992 року № 2262-ХІІ та постановою Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» з урахуванням 100 відсотків суми підвищення, визначеного станом на 01 березня 2018 року, починаючи з 01 січня 2018 року з врахуванням проведених раніше виплат (з урахуванням 100% суми підвищення пенсії з 05 березня 2019 року).
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 28 жовтня 2022 року у справі № 320/4761/22 Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області зобов`язано здійснити перерахунок та виплату призначеної позивачу пенсії у розмірі 90 % від суми грошового забезпечення відповідно до довідки Військової частини НОМЕР_1 від 30 вересня 2021 року № 222/4/164/239/416 без обмеження максимального розміру пенсії, починаючи з 01 квітня 2019 року.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 27 березня 2024 року у справі № 320/31528/23 зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області здійснити виплату пенсії позивачу з урахуванням проведеної індексації, встановленої постановою Кабінету Міністрів України «Про індексацію пенсій та заходи щодо підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення у 2022 році» від 16 лютого 2022 року № 118, без обмеження максимального розміру пенсії, з 01 березня 2022 року, з урахуванням проведених раніше виплат та з урахуванням проведеної індексації, встановленої постановою Кабінету Міністрів України «Про індексацію пенсій та заходи щодо підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення у 2023 році» від 24 лютого 2023 року № 168, без обмеження максимального розміру пенсії, з 01 березня 2023 року, з урахуванням проведених раніше виплат.
На виконання рішення Київського окружного адміністративного суду від 27 лютого 2024 року у справі № 320/31526/23 Військовою частиною НОМЕР_1 видано довідку про розмір грошового забезпечення № 222/4/162/349/1792 від 29 березня 2024 року, відповідно до якої розмір грошового забезпечення за нормами, чинними станом на 17 липня 2021 року для перерахунку пенсії за посадою «заступник начальника відділу військової частини НОМЕР_1 » становить:
- посадовий оклад 14 460,00 грн;
- оклад за військовим званням «полковник» 1 480,00 грн;
- надбавка за вислугу років 50% - 7 230,00 грн;
- надбавка за особливості проходження служби 50% - 11 585,00 грн;
- надбавка за службу в умовах режимних обмежень 15% - 2 169,00 грн;
- премія 45% - 6 507,00 грн, а разом 43 431,00 грн;
У зв`язку з чим, позивач через свого представника звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області з адвокатським запитом щодо проведення перерахунку основного розміру пенсії позивача на підставі вказаної вище довідки, без обмеження максимальним розміром з урахуванням нарахованих сум індексації пенсії у 2022-2024 роках, проте, відповідач листами від 26 квітня 2024 року № 1000-0203-8/74431 відмовив у здійсненні такого перерахунку, посилаючись на відсутність на те правових підстав, а також повідомлено про те, що розмір пенсії позивача після перерахунку пенсії на виконання рішення Київського окружного адміністративного суду від 01 червня 2023 року у справі № 320/4761/22 не обмежено максимальним розміром, який визначено статтею 43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» та становить 28 364,40 грн.
Також, згідно наданих суду копій розрахунків пенсії за вислугу років станом на 30 липня 2021 року, 01 серпня 2021 року, 28 лютого 2022 року становить 28 364,40 грн, станом на 01 березня 2022 року становить 32 335,42 грн, проте, обмежено до виплати сумою 28 364, 40 грн, станом на 28 лютого 2023 року розмір пенсії становить 32 335,42 грн, проте, до виплати - 28 364,40 грн, станом на 01 березня 2023 року становить 33 835,42 грн, проте, до виплати 28 364,40 грн, станом на 28 лютого 2024 року становить 33 835,42 грн, проте, до виплати - 28 364,00 грн, та станом на 01 березня 2024 року становить 35 335,42 грн, проте, обмежений до виплати максимальним розміром у 28 364,40 грн, тобто, розміром пенсійної виплати, встановленої на виконання рішення суду від 01 червня 2023 року у справі № 320/4761/22.
Вважаючи вказані дії відповідача протиправними, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав та інтересів з відповідним позовом.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Спеціальним нормативно-правовим актом, який визначає правове регулювання відносин у сфері пенсійного забезпечення громадян України з числа осіб, що проходили військову службу, є Закон України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09 квітня 1992 року №2262-XII (далі - Закон України від 09 квітня 1992 року №2262-XII).
Відповідно до частини першої статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року №2011-XII (далі - Закон України від 20 грудня 1991 року №2011-XII) держава забезпечує військовослужбовцям належний рівень матеріального, грошового та інших видів забезпечення в обсязі, який відповідає умовам проходження військової служби, а також сприяє закріпленню та утриманню кваліфікованих військових кадрів.
Згідно з частиною другою статті 9 Закону України від 20 грудня 1991 року №2011-XII до структури грошового забезпечення військовослужбовців належать: посадовий оклад, оклад за військовим званням, щомісячні додаткові види грошового забезпечення, зокрема підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, що мають постійний характер, а також премії, і одноразові додаткові виплати.
Частиною третьою цієї ж статті встановлено, що розмір грошового забезпечення визначається з урахуванням займаної посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов проходження військової служби, рівня кваліфікації, наявності наукового ступеня та вченого звання військовослужбовця. При цьому грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до вимог законодавства.
Відповідно до частини третьої статті 43 Закону України від 09 квітня 1992 року №2262-XII пенсії особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, іншим особам, які мають право на пенсію згідно з цим Законом, а також членам їхніх сімей обчислюються виходячи з розміру грошового забезпечення, з урахуванням відповідних посадових окладів, окладів за військовим (спеціальним) званням, процентної надбавки за вислугу років, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавок, доплат, підвищень) та премій у розмірах, встановлених законодавством, з яких сплачувався єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Частиною вісімнадцятою статті 43 Закону України від 09 квітня 1992 року №2262-XII передбачено, що у випадку, якщо на момент призначення або виплати пенсії відбулося підвищення розміру хоча б одного з видів грошового забезпечення та/або були запроваджені нові щомісячні додаткові види грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) або премії для відповідних категорій осіб у розмірах, установлених законодавством, пенсія підлягає призначенню з урахуванням таких змін та/або нововведень, а вже призначена пенсія має бути негайно перерахована.
Як вже зазначалося судом, статтею 63 Закону України від 09 квітня 1992 року №2262-XII визначено, що перерахунок раніше призначених пенсій військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію відповідно до цього Закону, та членам їхніх сімей у зв`язку з введенням у дію цього Закону здійснюється на підставі документів, які містяться у пенсійній справі, а також додаткових документів, поданих пенсіонерами на момент проведення перерахунку. У разі подання пенсіонером у подальшому додаткових документів, що надають право на подальше підвищення пенсії, перерахунок пенсії здійснюється відповідно до норм цього Закону. При цьому такий перерахунок провадиться за минулий період, але не більше ніж за 12 місяців з дня подання додаткових документів і не раніше дати введення в дію цього Закону. Усі пенсії, призначені за цим Законом, підлягають перерахунку у зв`язку з підвищенням грошового забезпечення відповідних категорій військовослужбовців та осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, на умовах, у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України. У разі якщо внаслідок такого перерахунку розмір пенсії звільненим зі служби військовослужбовцям та іншим особам є меншим, ніж раніше призначений, зберігається попередній розмір пенсії.
Сукупний аналіз наведених норм дає суду підстави дійти висновку, що законодавець безпосередньо пов`язує право особи на перерахунок пенсії, призначеної відповідно до Закону України від 09 квітня 1992 року №2262-XII, із фактом підвищення грошового забезпечення відповідних категорій військовослужбовців.
Постановою Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (далі - Постанова №704) було збільшено розміри грошового забезпечення військовослужбовців.
Так, пунктом 2 Постанови №704 встановлено, що грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (зокрема підвищення посадового окладу, надбавок, доплат, винагород, які мають постійний характер, премій), а також одноразових додаткових виплат. Постановою Кабінету Міністрів України від 14 липня 2021 року №729, яка набрала чинності 17 липня 2021 року, були внесені зміни до Постанови №704 у частині виокремлення грошового забезпечення військовослужбовців розвідувальних органів, якими встановлено нові, підвищені розміри посадових окладів, надбавок за вислугу років та премій для військовослужбовців розвідувальних органів.
Пунктом 1 Порядку №45 визначено, що пенсії, призначені відповідно до Закону України від 09 квітня 1992 року №2262-XII, у зв`язку з підвищенням грошового забезпечення відповідних категорій військовослужбовців та осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, підлягають перерахунку на умовах та в розмірах, визначених Кабінетом Міністрів України.
21 лютого 2018 року Кабінетом Міністрів України було прийнято постанову №103 «Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб», якою вирішено здійснити перерахунок пенсій, призначених відповідно до Закону України від 09 квітня 1992 року №2262-XII, а також, зокрема, внесено зміни до Порядку №45.
Абзацом першим пункту 5 Порядку №45 у редакції постанови Кабінету Міністрів України №103 встановлено, що під час перерахунку пенсій враховуються такі складові грошового забезпечення, як посадовий оклад, оклад за військовим (спеціальним) званням та відсоткова надбавка за вислугу років, визначені на момент виникнення права на перерахунок пенсії за відповідною або аналогічною посадою та військовим (спеціальним) званням.
Додаток 2 до Порядку №45 містить форму довідки про розмір грошового забезпечення, яка використовується для перерахунку пенсій. Постановою №103 цей додаток було викладено у новій редакції, в якій відсутні такі складові грошового забезпечення, як щомісячні додаткові види грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення).
Разом з тим суд зазначає, що рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 грудня 2018 року, яке залишено без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 05 березня 2019 року, у адміністративній справі №826/3858/18 пункти 1 та 2 постанови Кабінету Міністрів України №103, а також зміни до пункту 5 та додатку 2 Порядку №45 були визнані протиправними та нечинними.
Оскільки зміни, внесені постановою Кабінету Міністрів України №103, зокрема до додатку 2 Порядку №45, яким визначається форма довідки про розмір грошового забезпечення для перерахунку пенсії, були визнані судом протиправними та нечинними, з дня набрання законної сили рішенням у справі №826/3858/18 підлягає застосуванню редакція додатку 2 до Порядку №45, яка діяла до внесення зазначених змін.
При цьому порядок вчинення дій, що здійснюються під час перерахунку пенсії, залишився незмінним. Так, пунктом 3 Порядку №45 визначено, що на підставі відповідних списків уповноважені органи зобов`язані підготувати довідки про розмір грошового забезпечення, яке враховується для перерахунку пенсій, щодо кожної особи, включеної до таких списків, за формами, передбаченими додатками 2 та 3 до цього Порядку (далі - довідки), та протягом одного місяця подати їх до головних управлінь Пенсійного фонду України.
Зазначені довідки видаються державним органом, з якого відповідні особи були звільнені зі служби, якщо інше прямо не встановлено положеннями цього Порядку.
Як уже було встановлено судом, відповідна довідка про розмір грошового забезпечення для перерахунку пенсії позивача №222/4/349/1792 була оформлена та видана Військовою частиною НОМЕР_1 29 березня 2024 року.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 24 червня 2020 року у справі №160/8324/19 колегія суддів зазначила, що питання подання та оформлення документів для призначення та перерахунку пенсій відповідно до Закону №2262-XII, за винятком пенсій військовослужбовцям строкової служби та членам їх сімей, регулюється Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», затвердженим постановою правління Пенсійного фонду України від 30 січня 2007 року №3-1 (далі - Порядок №3-1).
Аналіз норм чинного законодавства свідчить, що підставою для вчинення дій, спрямованих на перерахунок раніше призначених пенсій, може бути як відповідна заява пенсіонера разом із поданими до неї документами, так і рішення Кабінету Міністрів України про зміну розмірів щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (зокрема підвищень посадового окладу, надбавок, доплат, винагород, що мають постійний характер, премій), а також одноразових додаткових видів грошового забезпечення.
Зокрема, постановою Кабінету Міністрів України №704 передбачено такі додаткові види грошового забезпечення:
надбавка за особливості проходження служби у розмірі до 100 відсотків посадового окладу з урахуванням окладу за військовим (спеціальним) званням та надбавки за вислугу років, порядок і умови виплати якої визначаються керівниками відповідних державних органів залежно від якості, складності, обсягу та важливості виконуваних посадових обов`язків (абзац четвертий підпункту 1 пункту 5 постанови №704);
надбавка за службу в умовах режимних обмежень для військовослужбовців (за винятком військовослужбовців строкової військової служби), а також для осіб рядового і начальницького складу (пункт 6 постанови №704).
Крім того, підпунктом 2 пункту 5 постанови №704 керівникам державних органів надано право в межах бюджетних асигнувань, передбачених на їх утримання, здійснювати преміювання військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової військової служби), осіб рядового і начальницького складу відповідно до їх особистого внеску в загальні результати служби в межах фонду преміювання, який формується у розмірі не менш як 10 відсотків посадових окладів, а для військовослужбовців розвідувальних органів - не менш як 30 відсотків посадових окладів, а також за рахунок економії фонду грошового забезпечення.
Сукупність наведених положень дає підстави для висновку, що з 05 березня 2019 року, тобто з дня набрання законної сили судовим рішенням у справі №826/3858/18, виникли правові підстави для перерахунку пенсій, призначених відповідно до Закону України від 09 квітня 1992 року №2262-XII, із урахуванням розміру посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, відсоткової надбавки за вислугу років, а також додаткових видів грошового забезпечення. Відтак з цієї дати позивач набув право на отримання пенсії, обчисленої виходячи зі складових грошового забезпечення, визначених відповідно до постанови №704, з дотриманням вимог статей 43 та 63 Закону України від 09 квітня 1992 року №2262-XII і статті 9 Закону України від 20 грудня 1991 року №2011-XII.
Зазначена правова позиція була викладена у рішенні Верховного Суду від 17 грудня 2019 року у справі №160/8324/19 та підтверджена колегією суддів Великої Палати Верховного Суду у постанові від 24 червня 2020 року.
Разом із тим суд звертає увагу, що відповідно до пункту 4 Порядку №45 перерахунок пенсії здійснюється з моменту виникнення відповідного права та проводиться у строки, визначені частинами другою і третьою статті 51 Закону.
Згідно з частинами другою і третьою статті 51 Закону України від 09 квітня 1992 року №2262-XII перерахунок пенсій, призначених особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом, а також членам їхніх сімей, здійснюється з першого числа місяця, що настає після місяця, у якому виникли обставини, що зумовлюють зміну розміру пенсії. У разі набуття пенсіонером права на підвищення пенсії виплата різниці за минулий час може бути здійснена не більш як за 12 місяців.
Перерахунок пенсій у зв`язку зі зміною розміру хоча б одного з видів грошового забезпечення відповідних категорій військовослужбовців або у зв`язку із запровадженням для них нових щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавок, доплат, підвищень) чи премій у розмірах, установлених законодавством, який не був проведений з вини органів Пенсійного фонду України та/або державних органів, уповноважених видавати довідки для перерахунку пенсій, здійснюється з дати виникнення права на такий перерахунок без будь-яких строкових обмежень.
Суд окремо наголошує, що право позивача на перерахунок пенсії є беззаперечним, а необхідною передумовою для його реалізації є належне оформлення довідки про розмір грошового забезпечення уповноваженим органом. Відтак, не здійснивши перерахунок пенсії позивачу на підставі поданої ним довідки про розмір грошового забезпечення від 29 березня 2024 року №222/4/162/349/1792, виданої Військовою частиною НОМЕР_1 , відповідач допустив порушення вимог чинного законодавства.
Відповідно до положень статті 9 Конституції України, а також статей 17 і частини п`ятої статті 19 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди та органи державної влади зобов`язані дотримуватися норм Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та застосовувати у своїй діяльності практику Європейського суду з прав людини при тлумаченні і застосуванні положень цієї Конвенції.
Право на отримання виплат у сфері соціального забезпечення вперше було включене до змісту статті 1 Першого протоколу до Конвенції у рішенні Європейського суду з прав людини від 16 грудня 1974 року у справі «Міллер проти Австрії», в якому Суд сформулював принцип, згідно з яким обов`язок особи сплачувати внески до фондів соціального забезпечення може породжувати право власності на частину активів таких фондів. Зазначена правова позиція була підтверджена у рішенні «Гайгузус проти Австрії» від 16 вересня 1996 року, де Суд вказав, що у разі сплати особою внесків до пенсійних чи інших соціальних фондів такі внески становлять визначену частку спільних коштів фонду, яка може бути обрахована у будь-який момент, що, своєю чергою, свідчить про виникнення у такої особи майнового права.
Згідно з правовою позицією Європейського суду з прав людини, викладеною у рішенні у справі «Кечко проти України» від 08 листопада 2005 року, держава у межах своєї дискреції має право визначати перелік і розмір надбавок, що виплачуються працівникам за рахунок коштів державного бюджету, а також може запроваджувати, призупиняти або припиняти їх виплату шляхом внесення змін до законодавства. Водночас, якщо чинне законодавство передбачає виплату певних надбавок і особою виконано всі встановлені умови для їх отримання, органи державної влади не вправі свідомо відмовляти у таких виплатах доти, доки відповідні правові норми залишаються чинними.
У рішенні від 03 червня 2014 року у справі «Великода проти України» Європейський суд з прав людини наголосив, що законодавчі норми можуть змінюватися, а соціально-економічні права, передбачені законами, не є абсолютними. Держава може змінювати механізм реалізації таких прав, зокрема у зв`язку з неможливістю їх належного фінансового забезпечення, шляхом пропорційного перерозподілу бюджетних ресурсів для збереження балансу інтересів усього суспільства. При цьому зміна порядку нарахування соціальних виплат є конституційно допустимою лише до тієї межі, за якою не ставиться під сумнів сама сутність права на соціальний захист.
Європейський суд з прав людини також неодноразово підкреслював ключову роль принципу «належного урядування», відповідно до якого у справах, що становлять суспільний інтерес, державні органи повинні діяти своєчасно, належним чином та послідовно. Така позиція викладена, зокрема, у рішеннях у справах «Беєлер проти Італії», «Онер`їлдіз проти Туреччини», «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» та «Москаль проти Польщі». Крім того, на державні органи покладено обов`язок запроваджувати внутрішні процедури, спрямовані на підвищення прозорості та зрозумілості їхніх дій, мінімізацію ризиків помилок та забезпечення юридичної визначеності у правовідносинах, про що зазначено, зокрема, у рішеннях у справах «Лелас проти Хорватії» та «Тошкуце та інші проти Румунії».
У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини роз`яснив, що поняття «ефективний засіб юридичного захисту» передбачає як запобігання порушенню права або припинення такого порушення, так і наявність реального механізму відновлення порушеного права. У рішенні у справі «Салах Шейх проти Нідерландів» Суд наголосив, що ефективний засіб захисту має запобігати виконанню заходів, які суперечать Конвенції, або настанню подій із незворотними наслідками. У справі «Каіч та інші проти Хорватії» Суд зазначив, що стаття 13 Конвенції була б позбавлена сенсу, якби вона лише проголошувала право на ефективний засіб захисту без забезпечення його практичної реалізації, що суперечило б принципу верховенства права.
Обираючи спосіб захисту порушеного права позивача, суд виходить із принципу верховенства права та необхідності гарантування права, передбаченого статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, як складової змісту та спрямованості діяльності держави. Суд також враховує принцип ефективності судового захисту, який передбачає безпосереднє поновлення порушеного права судовим рішенням без необхідності повторних звернень особи чи виконання нею додаткових умов.
Оцінивши наведені обставини та докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання протиправними дій Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області, які полягали у відмові в проведенні перерахунку пенсії позивачу на підставі довідки від 29 березня 2024 року №222/4/162/349/1792, а також для зобов`язання відповідача здійснити з 01 серпня 2021 року перерахунок основного розміру пенсії позивача з урахуванням усіх складових грошового забезпечення, зазначених у вказаній довідці.
Що стосується позовних вимог у частині зобов`язання здійснити перерахунок і виплату пенсії без обмеження її максимальним розміром, суд зазначає таке.
Відповідно до пункту 6 частини першої статті 92 Конституції України засади соціального захисту, форми та види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.
З 01 січня 2008 року набрав чинності Закон України від 28 грудня 2007 року №107-VI «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України», яким статтю 43 Закону України від 09 квітня 1992 року №2262-XII було доповнено положенням про обмеження максимального розміру пенсії дванадцятьма мінімальними пенсіями за віком. Проте рішенням Конституційного Суду України від 22 травня 2008 року №10-рп/2008 ці зміни були визнані такими, що не відповідають Конституції України.
Згідно з частиною другою статті 152 Конституції України норми, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення відповідного рішення Конституційного Суду України.
Подальшими законами, зокрема Законом України від 08 липня 2011 року №3668-VI та Законом України від 24 грудня 2015 року №911-VIII, повторно запроваджувалися обмеження максимального розміру пенсій, які згодом були включені до частини сьомої статті 43 Закону №2262-XII. Однак рішенням Конституційного Суду України від 20 грудня 2016 року №7-рп/2016 зазначені положення також були визнані неконституційними та втратили чинність з дня ухвалення цього рішення.
З урахуванням наведеного суд дійшов висновку, що у 2017 році стаття 43 Закону України від 09 квітня 1992 року №2262-XII не містила чинних норм, які б передбачали обмеження максимального розміру пенсії десятьма прожитковими мінімумами для осіб, які втратили працездатність, а зміни, внесені до неконституційної норми, не могли породжувати правових наслідків.
Аналогічна правова позиція неодноразово висловлювалася Верховним Судом, зокрема у постановах від 10 жовтня 2019 року у справі №522/22798/17, від 08 серпня 2019 року у справі №522/3271/17, від 17 травня 2021 року у справі №343/870/17, від 21 грудня 2021 року у справі №120/3552/21-а, від 26 та 27 січня 2022 року.
Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 06 листопада 2018 року у справі №812/292/18 наголосила, що у разі неоднозначного або множинного тлумачення норм законодавства такі норми мають застосовуватися на користь особи.
У постанові від 13 лютого 2019 року у зразковій справі № 822/524/18 Великою Палатою Верховного Суду, із посиланням на положення статей 1, 8, 92 Конституції України, а також на статтю 9 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права, зроблено висновок про те, що у випадку існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві, наявність у національному законодавстві правових "прогалин" стосовно захисту прав людини та основних свобод, зокрема, у сфері пенсійного забезпечення, органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.
Відповідно до частини другої статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.
Статтями 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV передбачено, що суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Європейський суд з прав людини у пунктах 52, 56 рішення від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України» вказав, що тлумачення та застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Суд, однак, зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, у який тлумачиться й застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних із принципами Конвенції з погляду тлумачення їх у світлі практики Суду. На думку Європейського суду з прав людини, відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості та точності, які передбачали можливість різного тлумачення, порушує вимогу «якості закону», передбачену Конвенцією, і не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади в майнові права заявника. Таким чином, у випадку існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві, органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.
Аналізуючи вищевикладене, суд доходить висновку, що в даному випадку застосуванню підлягають саме норми Закону України від 09 квітня 1992 року № 2262-XII, з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 20 грудня 2016 року № 7-рп/2016, а не норми Закону України від 08 липня 2011 року № 3668-VI.
Правова позиція аналогічного змісту була викладена Верховним Судом у постанові від 16 грудня 2021 року у справі № 400/2085/19.
Водночас, як вже неодноразово зазначалося судом, частина сьома статті 43 Закону України від 09 квітня 1992 року № 2262-XII, якою було передбачено обмеження пенсій, втратила чинність з дати ухвалення Конституційним Судом України рішення від 20 грудня 2016 року у справі № 7-рп/2016, а зміни, що були внесені Законом України від 06 грудня 2016 року № 1774-VIII до частини сьомої статті 43 Закону України від 09 квітня 1992 року № 2262-XII, самі по собі не створюють підстав для вказаного вище обмеження пенсії, відтак, у позивача наявне право на перерахунок та виплату пенсії на підставі оновленої довідки про розмір грошового забезпечення без обмеження максимальним розміром.
Щодо позовних вимог в частині зобов`язання відповідача перерахувати та виплатити пенсію позивачу, виходячи з 90% грошового забезпечення та щодо здійснення перерахунку пенсії на підставі оновленої довідки без обмеження максимальним розміром, суд враховуючи, що право позивача на отримання пенсійної виплати, виходячи з 90% грошового забезпечення, встановлено рішенням суду від 03 вересня 2021 року у справі № 320/13356/20 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/99357637), керуючись частиною четвертою статті 78 КАС України, вважає за доцільне зобов`язати відповідача здійснити перерахунок пенсії позивача на підставі оновленої довідки про розмір грошового забезпечення, виходячи з 90% грошового забезпечення, починаючи з 01 серпня 2021 року.
Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи
Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду є законним і обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування не має.
Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області - залишити без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 18 червня 2025 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною та не підлягає касаційному оскарженню, відповідно до п. 2 частини п`ятої ст. 328 КАС України.

Суддя-доповідач В.О. Аліменко

Судді А.Ю. Кучма

В.В. Файдюк