ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2025 року
м. Хмельницький

Справа № 686/19971/25
Провадження № 22-ц/820/2622/25

Хмельницький апеляційний суд 
у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Гринчука Р.С., Костенка А.М., Спірідонової Т.В.,
секретар судового засідання Кошельник В.М.,
з участю представника позивача адвоката Парпальос В.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 16 жовтня 2025 року, суддя Карплюк О.І., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики,

встановив:

В липні 2025 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив визнати недійсним договір позики №б/н від 03 травня 2012 року. 
В обґрунтування позову вказав, що в березні 2024 року йому стало відомо про те, що 03 травня 2012 року було укладено договір позики між ним та відповідачем, згідно з п. 3 якого даний договір вважається укладеним з моменту фактичної передачі 1000000 грн. позикодавцем позичальнику.
Зазначив, що він не отримував від ОСОБА_2 жодних грошових коштів за вказаним договором, боргову розписку про отримання 1000000 грн. не складав, у зв`язку з чим наявні підстави для визнання договору позики №б/н від 03 травня 2012 року недійсним. 
Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 16 жовтня 2025 року в задоволенні позовної заяви відмовлено. 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд, зокрема, зауважив, що судовим рішенням в іншій справі, яке є чинним, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму основного боргу за договором позики від 03 травня 2012 року в розмірі 1000000 грн., у зв`язку з чим підстав для задоволення позову немає.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просив суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.
Мотивуючи свої вимоги вказав, що судовим рішенням у справі №127/18124/13-ц, яким стягнуто з нього на користь ОСОБА_2 1000000 грн., не встановлювалась обставина щодо фактичної передачі коштів. Оскільки правовідносини щодо грошової позики між сторонами не виникли, тому наявні підстави для визнання спірного договору недійсним.
В судовому засіданні представник позивача підтримала доводи апеляційної скарги. 
Відповідача в суд не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи судом була повідомлена належним чином.
Заслухавши пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про необхідність залишення без задоволення апеляційної скарги з огляду на наступне.
Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом встановлено, що 03 травня 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, згідно з п. 1 якого остання передала ОСОБА_1 у власність кошти в сумі 1000000 грн. на строк 1 місяць, а позичальник зобов`язався повернути вказану суму в обумовлений строк.
Відповідно до п. 2 договору позики повернення вказаної в договорі суми може мати місце по бажанню позичальника рівновеликими долями, однак останній внесок (повернення боргу) повинен бути не пізніше 03 червня 2012 року.
Згідно з п. 3 договору, він вважається укладеним з моменту фактичної передачі грошей позикодавцем позичальнику. За неналежне виконання зобов`язання (неповернення суми в строк, порушення порядку розрахунків та інше) позичальник сплачує позикодавцю штраф у розмірі 5% від неповерненої суми позики за кожен день прострочки.
Заочним рішенням Вінницького міського суду у справі №127/18124/13-ц від 14 листопада 2013 року, яке набрало законної сили 31 грудня 2013 року, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму основного боргу за договором позики від 03 травня 2012 року у розмірі 1000000 грн. та 3441 грн. судових витрат.
Згідно з ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України).
Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді, коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність), якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 липня 2021 року у справі №311/2233/19 (провадження №61-12035св20), зазначено, що, для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту є усталеним у судовій практиці. З урахуванням наведених норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення вимог або відмову в їх задоволенні.
Тлумачення ч. 1 ст. 203 ЦК України свідчить, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому.
Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Вирішуючи спори про визнання правочинів (договорів) недійсними, суд повинен встановити, зокрема, наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України).
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.
Ч. 1 ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
У ч. 1 ст. 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення (ч. 3 ст. 631 ЦК України).
Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором (ч. 1 ст. 1051 ЦК України).
Отже, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу за договором позики позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування ст.ст. 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.
До таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі №464/3790/16-ц (провадження №14-465цс18).
При встановленні факту неотримання позичальником грошей або речей від позикодавця договір позики вважається неукладеним.
Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі №629/5364/13-ц (провадження №61-22477св18), від 26 лютого 2020 року у справі №205/5292/15-ц (провадження №61-3741св19), від 04 березня 2020 року у справі №632/2209/16 (провадження №61-41934св18), від 26 травня 2021 року у справі №405/8280/19 (провадження №61-3411св21), від 09 серпня 2023 року у справі №755/16831/19 (провадження №61-17567св21).
У ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Як вбачається зі змісту письмових матеріалів справи, заочним рішенням Вінницького міського суду у справі №127/18124/13-ц від 14 листопада 2013 року, яке набрало законної сили, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуто суму основного боргу за договором позики від 03 травня 2012 року у розмірі 1000000 грн.
Позивач до суду із заявою про перегляд вказаного заочного рішення у зв`язку із відсутністю фактичної передачі суми позики не звертався, в апеляційному порядку вказане судове рішення не оскаржував.
У своїй позовній заяв ОСОБА_1 вказав, що фактично коштів від ОСОБА_2 не отримував.
Однак, така обставина, у випадку її доведеності, може слугувати підставою для висновку про неукладеність договору позики та, відповідно, відсутності права у позикодавця вимагати від позичальника виконання боргового зобов`язання. 
Разом з тим, підставою недійсності правочину, в тому числі договору позики, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, однак позивачем у заяві відповідного обґрунтування не наведено.
Посилання позивача на ту обставину, що відсутність доказів фактичного передання грошових коштів є правовою підставою для недійсності договору позики колегія суддів відхиляє, оскільки таке твердження ґрунтується на неправильному тлумаченні норм законодавства.
Суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та визначився з правовими нормами, які регулюють спірні правовідносини, внаслідок чого доводи апеляційної скарги слід визнати необґрунтованими, а оскаржуване судове рішення залишити без змін.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 16 жовтня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 24 грудня 2025 року.

Судді:         Р.С. Гринчук

А.М. Костенко 

Т.В. Спірідонова