ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 490/1021/19 Суддя (судді) першої інстанції: Зеленов А.С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2026 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Оксененка О.М.,
суддів: Ганечко О.М.,
Кузьменка В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 28 серпня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, ІНФОРМАЦІЯ_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Міністерства оборони України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому, з урахуванням уточнень просив: 
- стягнути з Міністерства оборони України інфляційні збитки, три відсотки річних та моральну шкоду; 
- стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_2 , правонаступником якого є ІНФОРМАЦІЯ_3 , інфляційні збитки, три відсотки річних та моральну шкоду.
Позов обґрунтовано тим, що з огляду на наявність права на отримання одноразової грошової допомоги, у лютому 2016 року та березні 2017 року відповідачі протиправно відмовляли йому у призначенні та виплаті допомоги як особі з інвалідністю ІІ групи, а рішення щодо цього прийнято лише у липні 2018 року, що свідчить про наявність підстав для стягнення втрат від інфляції за час прострочення з січня 2014 року до 31.03.2017 39925,00 грн, три проценти річних 7539,00 грн, та 240125,00 грн на відшкодування моральної шкоди; з Міністерства оборони України 31813,00 грн втрат від інфляції та 9444,00 грн три проценти річних за період з березня 2017 року до серпня 2018 року та 240125,00 грн на відшкодування моральної шкоди.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 28 серпня 2025 року у задоволенні позовних вимог - відмовлено.
В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення та прийняти нове рішення, яким позовні вимог відмовити.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що відповідачі порушили грошове зобов`язання, тому у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення згідно частини другої статті 625 ЦК України.
До того ж, скаржник звертає увагу на те, що звернення до суду призводило до психологічного напруження, негативних емоцій та незручностей, що порушувало нормальний уклад життя, що свідчить про наявність підстав для відшкодування моральної шкоди.
У відзиві на апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_3 вказано, що в цій справі у відповідачів не виникло перед позивачем грошового зобов`язання в розумінні статті 11 Цивільного кодексу України, як зобов`язання боржника заплатити кредитору певну грошову суму відповідно до цивільно-правового договору та на інших підставах, передбачених цивільним законодавством України, а відтак відповідач не є боржником, що прострочив виконання грошового зобов`язання, у розумінні статті 625 Цивільного кодексу України, тому положення статей 549 та 625 ЦК України не підлягають застосуванню до спірних відносин.
У відзиві на апеляційну скаргу Міністерством оборони України зауважено, що Міністерство оборони України не є боржником, що прострочив виконання грошового зобов`язання, у розумінні статті 625 ЦК України, тому положення статті 625 Цивільного кодексу України не підлягають застосуванню до спірних правовідносин.
На думку відповідача, між сторонами спору не виникало цивільних правовідносин ні на підставі постанови Кабінету Міністрів України №975 від 25.12.2013, ні на підставі заяв Позивача, про виплату йому одноразової грошової допомоги, ні на підставі рішень та постанов судів прийнятих за результатами розгляду публічно-правового спору.
Крім того, оскільки в матеріалах справи відсутні докази протиправності дій або бездіяльності Міністерства оборони України (його посадових осіб), причинного зв`язку між захворюванням позивача, які настали внаслідок проходження військової служби у Збройних силах, та будь-якими діями або бездіяльністю Міністерства оборони України під час розгляду заяви позивача, тому підстави для покладення на Міністерство оборони України відповідальності за завдану, на думку позивача шкоду, відсутні.
Згідно п.3 частини першої ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) також у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.
Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.
Як вбачається з матеріалів справи, 29.03.2013 Миколаївською обласною медико-соціальною експертною комісією позивачу була встановлена Ш група інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби.
Як наслідок, 24.07.2013 позивач звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_4 з заявою про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку з настанням інвалідності внаслідок виконання обов`язків військової служби.
Однак, 15.08.2013 ІНФОРМАЦІЯ_5 за вих. № 3974/4 направив позивачу письмову відмову у виплаті такої грошової допомоги, з посиланням на те, що оскільки позивач звільнений з військової служби до 01.01.2007, він не має права на виплату такої допомоги.
Втім, постановою Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 24.03.2014 у справі № 484/126/14-а, яка набрала законної сили згідно ухвали Вищого адміністративного суду України від 29.09.2015, адміністративний позов позивача до Міністерства оборони України, ІНФОРМАЦІЯ_5 , про визнання дій протиправними та зобов`язання виплатити одноразову грошову допомогу у зв`язку з настанням інвалідності внаслідок виконання обов`язків військової служби, задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_6 щодо ненадання висновку про можливість виплати одноразової грошової допомоги позивачу до Міністерства оборони України згідно поданої ним заяви. Зобов`язано Міністерство оборони України виплатити позивачу одноразову грошову допомогу у розмірі 27-місячного грошового забезпечення за останньою посадою на день звільнення у запас.
Вирішуючи справу № 484/126/14-а, суди встановили, що днем виникнення права у позивача на отримання спірної допомоги є день встановлення йому інвалідності, тобто 29.03.2013, а тому він має право на отримання такої допомоги у розмірі, визначеному Постановою Кабінету Міністрів України № 499 від 28.05.2008 у розмірі 27-місячного грошового забезпечення інвалідам Ш групи.
Надалі, згідно довідки МСЕК серії 10ААВ №357132 під час повторного огляду позивач визнаний безстроково інвалідом II групи внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби по ліквідації аварії на Чорнобильскій АЕС. 
Відповідно до безтермінового посвідчення від 05.02.2015 позивач є особою з інвалідністю ІІ групи.
10 грудня 2015 року позивач звернувся до комісаріату з заявою про виплату йому одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням ІІ групи інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС. 
24 грудня 2015 року, на підставі поданої заяви, було зроблене подання до Департаменту фінансів Міністерства оборони України щодо можливості виплати одноразової грошової допомоги як інваліду 3 групи безстроково (інвалідність пов`язана з виконанням обов`язків військової служби по ліквідації аварії на ЧАЕС), без зазначення про наявність права позивача на отримання такої допомоги як інваліда 2 групи, згідно з діючим законодавством на момент встановлення інвалідності.
Як наслідок, протоколом № 9 від 12.02.2016 засідання комісії з розгляду питань пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби позивачу була призначена одноразова грошова допомога у розмірі 27-місячного грошового забезпечення визначеного на день звільнення з військової служби в сумі 6189 грн. 75 коп., як особі якій під час первинного огляду органами медико- соціальної експертної комісії 14.03.2013 визнано інвалідом 3 групи внаслідок захворювання пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС (довідка МСЕК серія 10ААБ № 528405 від 14.03.2013), а 02.02.2015 під час повторного огляду інвалідом 2 групи внаслідок цієї ж причини (довідка МСЕК сепія ААВ № 357132 від 02.02.2015), що фактично відповідає розміру одноразової грошової допомоги для інвалідів 3 групи, визначеної у Постанові Кабінету Міністрів України від 28.05.2008 № 499 «Про затвердження порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб», що діяла на момент встановлення мені цієї групи інвалідності.
Наказом військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_7 № 42 від 26.02.2016 наказано здійснити виплату одноразової грошової допомоги позивачу, на відповідні банківські реквізити 6 189 грн 75 коп.
Разом з тим, постановою у справі № 484/1283/16-а від 22.06.2016 Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області визнано протиправним рішення Міністерства оборони України щодо призначення одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням 2-ї групи інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби з 02.02.2015, оформлене протоколом засідання комісії з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі, каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби від 12.02.2016.
Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_5 підготувати висновок щодо можливості виплати позивачу одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням 2-ї групи інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби з 02.02.2015 в розмірі 200 кратного прожиткового мінімуму встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, згідно з заявою від 17.03.2016.
Зобов`язано Міністерство оборони України прийняти рішення щодо призначення позивачу одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням 2-ї групи інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби з 02.02.2015 року в розмірі 200 кратного прожиткового мінімуму встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, згідно з заявою від 17.03.2016, відповідно до Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 № 975.
Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду у справі №484/1283/16-а від 13.09.2016 апеляційну скаргу Міністерства оборони України задоволено частково. Постанову Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області скасовано. Прийнято по справі нову постанову, якою адміністративний позов до Міністерства оборони України про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково. Зобов`язано Міністерство оборони України розглянути заяву позивача щодо призначення йому одноразової допомоги у зв`язку зі встановленням другої групи інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби з 02.02.2015.
Разом з тим, згідно з Витягом з Протоколу засідання комісії з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 03.03.2017 №20, розглянувши подані документи, комісія дійшла висновку про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги позивачу, документи якого надійшли, відповідно до постанови Одеського апеляційного суду від 13.09.2016 у справі №484/1283/16-а, якого 05.04.1996 звільнено з військової служби та 14.03.2013 під час первинного огляду органами МСЕК визнано інвалідом III групи внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС (довідка МСЕК серія 10 ААБ №528405 від 29.03.2013), а 02.02.2015 під час повторного огляду - інвалідом II групи внаслідок цієї ж причини (довідка МСЕК серія 10 ААВ №357132 від 03.02.2015), оскільки на день його звільнення діяла стаття 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», яка передбачала державне обов`язкове особисте страхування та не передбачала виплату одноразової грошової допомоги. Законом України від 04.04.2006 №3597-IV «Про внесення змін до Закону України «Про загальний військовий обов`язок і військову службу», який набув чинності 10.05.2006, введено виплату одноразової грошової допомоги. Закон зворотної дії в часі не має, тому позивач не має права на одержання одноразової грошової допомоги.
Постановою Первомайського міськрайонного суд Миколаївської області від 06.07.2017 справа № 484/1367/17 визнано протиправним та скасувати рішення Міністерства оборони України в частині відмови у призначені одноразової грошової допомоги як інваліду II групи, який отримав інвалідність внаслідок захворювання пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби, оформлене Протоколом засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум № 20 від 03.03.2017 зобов`язано Міністерство оборони України розглянути питання щодо призначення та виплати одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням йому ІІ групи інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, відповідно до Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 № 975.
Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 05.10.2017 у справі № 484/1367/17 апеляційну скаргу Міністерства оборони України залишено без задоволення. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 06.07.2017 скасовано. Прийнято нову постанову, якою позов задоволено. Визнано протиправним рішення Міністерства оборони України щодо відмови у призначенні позивачу одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням II групи інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби, оформлене протоколом засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних з призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум №20 від 03.03.2017. Зобов`язано Міністерство оборони України призначити та виплатити позивачу одноразову грошову допомогу у зв`язку з встановленням II групи інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби у розмірі 200 кратного прожиткового мінімуму, визначеного законодавством для працездатних осіб на дату встановлення групи інвалідності, з урахуванням раніше виплачених сум.
Для виконання вказаних рішень, листом від 05.05.2018 ТВО військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_7 - на підставі отриманого ним листа Департаменту фінансів МО України від 17.04.2018 у зв`язку з перебуванням на виконанні Постанови про відкриття виконавчого провадження відділу примусового виконання Департаменту ДВС МЮ України - ОСОБА_1, повідомлено з метою запобігання перешкоджання ним виконання рішення суду для належного виконання рішення суду йому необхідно в найкоротший термін надати до військкомату оригінали та копії визначених документів, в тому числі копії судових рішень. Повідомлено, що за відсутності в Департаменті фінансів вищезазначених документів, які передбачені чинним законодавством, Міністерство оборони України не має можливості виконати рішення суду з незалежних від нього причин.
У свою чергу, 12.05.2018 позивач на вказаний лист надав відповідь, в якій він зазначає про протиправність та незаконність вказаних вимог.
Згідно протоколу № 74 від 20.07.2018 засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних з призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум у зв`язку з набранням законної сили рішень судів прийнято рішення про призначення одноразової допомоги підполковнику в запасі в розмірі 200 кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності в сумі 243 600 грн та здійснити виплату з урахуванням раніше виплаченої допомоги 6189,75 грн в сумі 237 410 грн 25 коп.
Як наслідок, Наказом військового комісара МОВК № 129 від 20.07.2018 наказано здійснити виплату одноразової грошової допомоги позивачу, на відповідні банківські реквізити 237 410 грн 25 коп., яка була фактично отримана позивачем 08.08.2018.
Не погоджуючись з діями відповідачів щодо неналежного виконання відповідачами свого обов`язку щодо виплати позивачеві належного розміру одноразової грошової допомоги, розмір якої чітко визначено законодавством України, останній звернувся з цим позовом до суду щодо стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, нарахованих відповідно до статті 625 ЦК України та відшкодування моральної шкоди.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки у відповідачів не виникло перед позивачем грошового зобов`язання в розумінні статті 11 Цивільного кодексу України, як зобов`язання боржника заплатити кредитору певну грошову суму відповідно до цивільно-правового договору та на інших підставах, передбачених цивільним законодавством України, а відтак відповідачі не є боржниками, що прострочили виконання грошового зобов`язання, у розумінні статті 625 Цивільного кодексу України, тому положення статей 549 та 625 ЦК України не підлягають застосуванню до спірних відносин.
Крім того, оскільки позивач не надав жодних доказів, які б встановлювали заподіяння їй моральної шкоди з боку відповідача, а наявність рішення суду про визнання протиправною бездіяльності відповідачів не може бути самостійною та достатньою підставою для стягнення моральної шкоди та задоволення позову, оскільки цим рішенням не встановлюється безумовна доведеність усіх обов`язкових складових цивільно-правової відповідальності заподіяння моральної шкоди.
Колегія суддів погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
У відповідності до частини другої статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За змістом частини третьої статті 11 та частини першої статті 13 ЦК України цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.
Законодавець у частині першій статті 509 ЦК України визначив зобов`язання як правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно із частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Цивільне зобов`язання передбачає наявність обов`язку боржника відносно кредитора, якому кореспондується право кредитора вимагати у боржника виконання відповідного обов`язку, і таке зобов`язання в силу частин другої та третьої статті 11 ЦК України може виникати на підставі договорів та інших правочинів, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інших юридичних фактів, безпосередньо з актів цивільного законодавства тощо.
Поряд з цим, стягнення інфляційних втрат регулюється статтею 625 ЦК України, яка передбачає, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
У той же час, за змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. 
Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.
Такі висновки відповідають правовій позиції викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2018 у справі №758/1303/15-ц.
За змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Верховного Суду України від 06.06.2012 у справі №6-49цс12, від 24.10.2011 у справі №6-38цс11 та постанова Верховного Суду від 18.07.2018 у справі №2а-11853/10/1570.
Як вірно відзначено судом першої інстанції, між позивачем та відповідачами відсутні цивільні правовідносини, оскількиспірні правовідносини щодо виплати позивачу одноразової грошової допомоги врегульовано було спеціальним законодавством, а саме: Законом України від 04.04.2006 №3597-ІV.
У свою чергу, у постанові від 18.03.2020 у справі №711/4010/13-ц Великою Палатою Верховного Суду сформовано висновок, відповідно до якого приписи статті 625 ЦК України не застосовуються до трудових правовідносин, сімейних та інших правовідносин, які регулює спеціальне законодавство. 
Вказана правова позиція була висловлена також Верховним Судом України у постанові від 20.01.2016 у цивільній справі №6-2759цс15.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.10.2023 у справі № 686/7081/21 також зазначено, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачають договір або спеціальний закон, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (пункт 43).
Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку про відсутність цивільно-правових відносин між позивачем та відповідачами, як суб`єктами владних повноважень, відсутність цивільно-правового порушення з боку відповідачів, яке мало би складатися з протиправної поведінки (умисне протиправне користування відповідачем коштами належними позивачеві), що спричинила збитки, вини заподіювача, шкоди та причинно-наслідкового зв`язку між ними.
Відтак, в цій справі у відповідачів не виникло перед позивачем грошового зобов`язання в розумінні статті 11 Цивільного кодексу України, як зобов`язання боржника заплатити кредитору певну грошову суму відповідно до цивільно-правового договору та на інших підставах, передбачених цивільним законодавством України, а відтак відповідачі не є боржниками, що прострочили виконання грошового зобов`язання, у розумінні статті 625 Цивільного кодексу України, тому положення статей 549 та 625 ЦК України не підлягають застосуванню до спірних відносин.
Аналогічні правові висновки щодо застосування вищевказаних норм права викладені в постанові Верховного Суду від 15.04.2021 в адміністративній справі №807/542/17.
При цьому, частиною третьою статті 549 Цивільного кодексу України, передбачено, що пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
З огляду на вказане, підстави для стягнення на користь позивача суми 3% річних та втрат від інфляції відсутні.
Щодо позовних вимог про стягнення з відповідачів моральної шкоди, слід зазначити наступне.
Так, приписами статті 56 Конституції України гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 № 4 визначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
У пунктах 2, 4 вказаної постанови зазначено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 440 і 450 ЦК України шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.
У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями (бездіяльністю) її заподіяно та якими доказами вона підтверджується. Факт заподіяння моральної шкоди повинен довести позивач.
Таким чином, обов`язок доказування спричиненої моральної шкоди, її розміру та інших обставин, покладається на особу, що подає відповідний позов.
Крім того, за правилами частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Частиною першою статті 23 Цивільного кодексу України закріплено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. 
Відповідно до частини другої ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Статтею 1173 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
Згідно з частиною першою статті 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.
З викладеного випливає, що сам факт визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень не є безумовною і достатньою підставою для стягнення з нього моральної шкоди. У кожному випадку позивач повинен обґрунтувати заподіяння йому такої шкоди, зокрема пояснити в чому конкретно проявилося порушення його нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, що саме спричинило йому моральні страждання і в чому проявляється їхній взаємозв`язок з протиправними діями відповідача.
Тобто моральна шкода, як і будь-яка інша позовна вимога, є предметом доказування, а тому обов`язок доказування моральної шкоди покладається саме на ту сторону, яка просить про її стягнення.
При цьому, Верховний Суд у постанові від 04.03.2020 у справі № 815/2215/15 зазначив, що доказами, які дозволять суду встановити наявність моральної шкоди, її характер та обсяг, в даному випадку можуть бути, зокрема, довідки з медичних установ, виписки з історії хвороби, чеки за оплату медичної допомоги та придбання ліків, тощо.
З матеріалів справи вбачається, що підставою для виплати позивачу миоральної шкоди останній зазначає, що внаслідок дій відповідачів звичні життєві зв`язки позивача були порушені, адже, він був вимушений був багато часу витрачати на участь в судових процесах. 
Твердження відповідачів про відсутність у позивача права на отримання одноразової грошової допомоги фактично свідчило про те, що позивач хотів заволодіти грошовими коштами у протиправний спосіб, яке позивач розцінюю як приниження честі і гідності. Як наслідок від таких дій посадових осіб органу державної влади позивач має душевні страждання від відчуття несправедливості, приниження гідності, що привели до головних болів, запаморочення, підвищення артеріального тиску, порушення сну, дратівливості, погіршення пам`яті, загальної слабкості, та загострення і більш тяжкого перебігу інших захворювань, отриманих під час виконання обов`язків військової служби, що в свою чергу стало підставою для частішого і довшого лікування в стаціонарних умовах, постійного прийому ліків при амбулаторному лікуванні, що завдавало і завдає значні фізичні страждання, відбилося і до цього часу відбивається на психологічному стані.
Як вказує позивач, у грудні 2013 року він переніс інфаркт міокарда, протягом 2014 року, внаслідок загострення перебігу захворювань, пов`язаного з протиправними діями посадових осіб державного органу влади, стан здоров`я значно погіршився. Погіршення стану здоров`я стало підставою для встановлення 02.02.2015 йому 2 групи інвалідності, безстроково, у зв`язку із захворюванням пов`язаним з виконанням обов`язків військової служби при ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС. У 2014 році лікувався у стаціонарі 4 разів, 2017 - 4 рази, у 2017р. - 3 рази, за 6 місяців 2018 року лікувався у стаціонарі 3 рази. 
Разом з тим, матеріали справи не містять доказів того, що саме через вину та протиправну бездіяльність відповідача позивачу було спричинено моральну шкоду, що виключає відшкодування моральної шкоди відповідно до ст. 23 ЦК України.
Крім того згідно судової практики Європейського суду з прав людини (рішення від 25.10.1993 у справі «Гольм проти Швеції», від 29.11.1996 у справі «Саундерс проти Сполученого Королівства», від 25.07.2001 у справі «Перна проти Італії», від 13.07.2006 у справі «Сілін проти України» визнання порушення прав особи неправомірними діями інших осіб само по собі є достатньою справедливою сатисфакцією за моральну шкоду спричинену такими діями.
Сам лише факт порушення прав позивача не може слугувати виключною підставою для стягнення моральної шкоди, оскільки моральна шкода має бути обов`язково підтверджена належними та допустимими доказами.
Відтак, оскільки позивач не надав жодних доказів, які б встановлювали заподіяння їй моральної шкоди з боку відповідача, а додані до матеріалів справи документи, зокрема, копії медичної документації позивача, достатнім чином не підтверджують доводи позивача щодо спричинення їй моральної шкоди та не можуть в повній мірі слугувати доказами спричинення їй моральної шкоди, враховуючи, що з медичної документації не вбачається причинно-наслідкового зв`язку між наявними хронічними захворюваннями та сильним нервовим напруженням, спричиненим діями/бездіяльністю відповідача. 
Відповідно, наявність рішення суду про визнання протиправною бездіяльності відповідачів не може бути самостійною та достатньою підставою для стягнення моральної шкоди та задоволення позову, оскільки цим рішенням не встановлюється безумовна доведеність усіх обов`язкових складових цивільно-правової відповідальності заподіяння моральної шкоди, що вказує про безпідставність позовних вимог у цій частині.
З огляду на вказане, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.
Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.
Інші доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на висновки суду, викладені в оскаржуваному судовому рішенні.
За таких обставин, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, і доводи апелянта, викладені у скарзі, не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи.
Отже при ухваленні оскаржуваної постанови судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для її скасування.
За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 242, 250, 308, 310, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України суд,

УХВАЛИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 28 серпня 2025 року - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною та не підлягає касаційному оскарженню, відповідно до п. 2 частини п`ятої ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя О.М. Оксененко

Судді О.М. Ганечко

В.В. Кузьменко