ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

14 січня 2026 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 748/4958/24
Головуючий у першій інстанції – Хоменко Л. В.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/90/26, №22-ц/4823/89/26

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі:
головуючого-судді: Онищенко О.І.
суддів: Мамонової О.Є., Скрипки А.А.
секретар: Шкарупа Ю.В. 
Позивач: ОСОБА_1 
Відповідач: ОСОБА_2 
Особа, яка подала апеляційну скаргу: ОСОБА_2 
Розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу на рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 14 серпня 2025 року та додаткове рішення цього суду від 26 серпня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя (суддя Хоменко Л.В.), ухвалене о 17 год. 12 хв. у м.Чернігів, повний текст рішення складено 22 серпня 2025 року, 
В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому, з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог, просила стягнути із ОСОБА_2 компенсацію у розмірі 1/2 частини ринкової вартості транспортного засобу марки Subaru Forester, 2013 року випуску, ідентифікаційний номер кузова НОМЕР_1 , що становить 269 995 грн. Позов мотивовано тим, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, під час якого – 17 серпня 2021 року подружжям за кошти, позичені у батька позивача, було придбано вищевказаний транспортний засіб, який був зареєстрований за відповідачем. 03 січня 2023 року ОСОБА_2 без згоди ОСОБА_1 , всупереч її волі продав спірний автомобіль, проте жодних коштів ані батькам позивачки, ані належної їй на праві спільної сумісної власності 1/2 частини вартості автомобіля, не надав. З метою захисту своїх прав на спільне сумісне майно, придбане під час шлюбу, ОСОБА_1 вимушена звертатися до суду із даною позовною заявою.
Рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області від 14 серпня 2025 року позовні вимоги задоволено; стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 269 995 грн, що становить 1/2 частину ринкової вартості транспортного засобу марки SUBARU FORESTER, 2013 року випуску, ідентифікаційний номер кузова НОМЕР_1 ; стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2 700 грн в рахунок сплаченого судового збору. Рішення суду мотивовано тим, що відповідач ОСОБА_2 розпорядився спірним автомобілем на власний розсуд без письмової згоди позивача ОСОБА_1 , доказів того, що кошти, виручені від його продажу, використані в інтересах сім`ї суду не надано, тому позивач має право на грошову компенсацію 1/2 вартості спірного транспортного засобу. 
Додатковим рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області від 26 серпня 2025 року стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені позивачем витрати на правову (правничу) допомогу у розмірі 15 000 грн та 4 922 грн 32 коп. витрат за проведення судової експертизи, а всього 19 922 грн 32 коп.
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення та додаткове рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Апеляційна скарга мотивована тим, що суд не приділив належної уваги ключовій обставині, яка свідчить про спробу позивачки ввести в оману щодо фактичних обставин справи. ОСОБА_2 вважає неправдивими твердження ОСОБА_1 про те, що вона не отримувала коштів від продажу автомобіля, оскільки остання в своїй податковій декларації про майновий стан і доходи від 21 березня 2023 року самостійно задекларувала угоду купівлі-продажу автомобіля, вказала покупця, прізвище, ім`я та по батькові якого повністю збігаються з даними реального покупця, а також розмір доходу від відчуження рухомого майна в сумі 300 000 грн. У той же час декларація за наступний звітний період не містить відмостей про наявність готівкових коштів у вказаному розмірі, що, на думку відповідача, свідчить про їх реальне отримання та розпорядження ними позивачкою. Також ОСОБА_2 вказує, що суд не врахував факт спільного проживання сторін як однієї сім`ї і ведення ними спільного господарства з вересня 2018 року по травень 2024 року, що тривало ще півтора року після продажу спірного автомобіля 3 січня 2023 року. За доводами відповідача, суд не взяв до уваги свідчення ОСОБА_3 , який під присягою заявив суду, що позивачка була присутня під час узгодження умов продажу та була обізнана про продаж автомобіля Subaru Forester за ціною 300 000 грн. Посилається, що попри встановлену обізнаність щодо факту продажу автомобіля та його ціни 300 000 грн, суд врахував висновок експертизи про оціночну його вартість 539 990 грн, що призвело до завищення реальної вартості автомобіля. ОСОБА_2 звертає увагу, що рідний батько позивачки є зацікавленою особою, а покази малолітньої дитини, враховуючи її вік та можливий вплив зі сторони матері, потребують особливої уваги суду до їхньої достовірності. Вважає, що витрати на проведення судової експертизи у розмірі 4922,32 грн не можуть бути стягнуті з відповідача, оскільки їх здійснення не було необхідним для правильного вирішення спору. Крім того, ОСОБА_2 вважає завищеним та необгрунтованим розмір витрат на професійну правничу допомогу 15 000 грн, оскільки предмет спору не є складним, не потребує вивчення великого обсягу фактичних даних і складність складених процесуальних документів не є значним.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_4 просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції та додаткове рішення - без змін. Позивачка вказує, що вона у кожній своїй щорічній декларації у розділі 12 «Грошові активи» декларує наявні в неї готівкові кошти, в тому числі ті, які вдалося заощадити із доходів за минулий рік, проте даний розділ декларації не пов`язаний та не має жодного відношення до декларування коштів від продажу майна, в тому числі спірного автомобіля, оскільки продаж майна має відображатися у розділі 11 «Доходи, у тому числі подарунки». За доводами ОСОБА_1 , відповідачем не доведено належними та допустимими доказами, що відчуження спірного автомобіля було здійснено ним за згодою позивачки та/або в інтересах чи на потреби спільної сім`ї. Також вказує що суд першої інстанції не просто дослідив, а навіть процитував у рішенні показання свідка ОСОБА_5 про те, що ОСОБА_2 показував йому автомобіль у присутності позивачки, однак вона не була присутня при продажу автомобіля, а гроші покупець віддавав готівкою відповідачу. Вважає, що суд першої інстанції правильно застосував гарантії справедливої сатисфакції та присудив стягнення, виходячи із дійсної ринкової вартості спірного автомобіля на підставі висновку експерта, тому що вартість майна, що підлягає поділу, у разі недосягнення згоди між подружжям, визначається на час розгляду справи, а не на час продажу майна одним із подружжжя проти волі іншого. ОСОБА_1 звертає увагу, що в суді першої інстанції відбулося одинадцять судових засідань, з яких на трьох особисто адвокат Воронко В.В. прибувала з м.Києва до м.Чернігова, опрацювавши за рік три томи справи, створених відповідачем, тому вважає співмірними стягнуті на її користь витрати на професійну правничу допомогу. 
Протокольною ухвалою суду апеляційної інстанції від 06 листопада 2025 року відмовлено ОСОБА_6 в задоволенні клопотання про поновлення строку на подачу відзиву на апеляційну скаргу, у зв`язку з чим суд не приймає відзив до уваги.
Також суд не приймає до уваги подані представником відповідача заперечення на відзив на апеляційну скаргу, оскільки їх подання не передбачено чинним цивільним процесуальним законодавством.
Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справ.
Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Частиною 1 ст.368 ЦПК України встановлено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
За нормами ст. 268 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Зазначеним вимогам закону судове рішення суду першої інстанції не відповідає. 
По справі встановлено, що сторони з 21 жовтня 2017 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано Шевченківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) 15 листопада 2023 року (а.с.9, 10 т.1).
Відповідно до інформації, наданої Головним сервісним центром МВС Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в м.Києві (філія ГСЦ МВС) на запит адвоката В.Воронко (в інтересах ОСОБА_1 ), згідно з даними Єдиного державного реєстру транспортних засобів 17 серпня 2021 року в ТСЦ №8044 транспортний засіб Subaru Forester, 2013 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 перереєстровано на ім`я ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу №8044/2021/2742216 від 17 серпня 2021 року. 03 січня 2023 року в ТСЦ №8047 вказаний транспортний засіб перереєстровано зі ОСОБА_2 на ім`я ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу №8047/2023/3583355 від 03 січня 2023 року (а.с.13-14 т.1).
З викладеного вбачається, що автомобіль було придбано і продано під час перебування сторін у шлюбі.
З копії договору купівлі-продажу 8047/2023/3583355 транспортного засобу від 03 січня 2023 року вбачається, що за домовленістю сторін ціна транспортного засобу Subaru Forester, VIN НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 , складає 300 000 грн (а.с.150-151 т.1). 
Згідно з Актом від 27 грудня 2024 року, складеним мешканцями корпусу №1 будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 у присутності голови ОСББ «ЖК Коцюбинський», у квартирі АДРЕСА_2 з грудня 2022 року по грудень 2024 року постійно проживають та зареєстровані ОСОБА_1 та її діти: ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.77 т.1).
Також до суду першої інстанції відповідачем надано Акт про постійне проживання від 21 лютого 2025 року, складений мешканцями корпусу АДРЕСА_3 ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , які підтверджують, що ОСОБА_2 з вересня 2018 року по 08 травня 2024 року дійсно фактично постійно проживав однією сім`єю разом з ОСОБА_1 та її дітьми – ОСОБА_11 та ОСОБА_10 за адресою: АДРЕСА_4 , вів з нею спільне господарство, мав спільний побут, взаємні права та обов`язки, займався вихованням дітей (а.с.215 т.2).
Відповідно до листа Відділу поліції №2 Бучанського районного управління поліції ГУНП в Київській області в ході проведення перевірки за запитом адвоката відповідача мешканці будинку, які проживають у багатоквартирному будинку АДРЕСА_1 , повідомили під час усної розмови, що в період з вересня 2018 року по травень 2024 року громадянин ОСОБА_2 дійсно проживав за адресою: АДРЕСА_4 , спільно із ОСОБА_1 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 (а.с.148 т.1).
Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 вказувала, що відповідач продав спірний автомобіль всупереч її волі, а також не сплатив їй коштів з належної їй 1/2 частини вартості автомобіля.
Натомість ОСОБА_2 посилався на те, що автомобіль було продано за спільним рішенням подружжя, а виручені від продажу кошти були витрачені на потреби сім`ї.
Відповідно до положень статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Частиною першою статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Законодавцем визначено, що право на поділ майна, яке перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.
Згідно з положеннями частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Отже, законом встановлено презумпцію права спільної сумісної власності подружжя на майно, придбане під час шлюбу. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.
Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 71 СК України).
Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.
До складу майна, що підлягає поділу, включається спільне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. 
Частина четверта статті 65 СК України передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
У випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.
За змістом наведених норм, факт використання спільних коштів не в інтересах сім`ї повинен бути доведеним відповідними доказами». Вказане вбачається із позиції Верховного Суду у постанові від 31 березня 2021 року у справі № 686/29262/18.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 19 червня 2019 року у справі № 761/32404/14-ц (провадження №61-24061св18).
Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Враховуючи вимоги статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
У відповідності до вимог ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Статтею 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Колегія суддів апеляційного суду вважає необгрунтованим висновок суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог.
Так, за матеріалами справи встановлено і це не заперечується сторонами, що спірний автомобіль Subaru Forester, 2013 року випуску, ідентифікаційний номер кузова НОМЕР_1 , було придбано під час перебування ОСОБА_1 і ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі.
Продаж указаного автомобіля також відбувся у період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі. Доводи позивачки про її непроживання однією сім`єю з відповідачем з 2022 року не підтверджено достатніми і належними доказами. На підтвердження/спростування факту спільного проживання у вказаний період ОСОБА_1 і ОСОБА_2 надали суперечливі докази: Акт від 27 грудня 2024 року, складений сусідами, містить відомості про те, що з грудня 2022 року по грудень 2024 року у селищі Коцюбинське Київської області позивачка проживає та зареєстрована з дітьми (а.с.77 т.1); в Акті від 21 лютого 2025 року, складеному сусідами, зазначено, що з вересня 2018 року по 08 травня 2024 року відповідач дійсно фактично постійно проживав однією сім`єю разом з позивачкою та її дітьми у селищі Коцюбинське Київської області (а.с.215 т.1). Згідно з відповіддю Бучанського районного управління поліції на запит адвоката відповідача мешканці будинку, які проживають у багатоквартирному будинку АДРЕСА_1 , повідомили під час усної розмови, що в період з вересня 2018 року по травень 2024 року ОСОБА_2 дійсно проживав за вказаною адресою спільно із ОСОБА_1 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 (а.с.148 т.1). Оскільки вказані докази суперечать один одному, суд апеляційної інстанції не приймає їх до уваги.
Незазначення позивачкою в декларації осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за 2023 рік, відомостей про свого чоловіка (з яким шлюб розірвано 15 листопада 2023 року) не може бути визнано доказом непроживання подружжя разом до розірвання шлюбу, враховуючи, що у відповідності до вимог Закону України «Про запобігання корупції» відомості зазначаються на кінець звітного періоду (коли сторони вже не перебували в зареєстрованому шлюбі).
У той же час, у матеріалах справи містяться копії заказів-нарядів станції техобслуговування за січень, червень, липень 2023 року щодо ремонту автомобілів Toyota Camry 40, Lexus Rx 350 (які в деклараціях осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, ОСОБА_1 зазначала як такі, що перебувають в її користуванні), замовником в яких вказано ОСОБА_16 (а.с.29-34 т.2).
Також на спростування доводів позивачки про непроживання її з відповідачем з 2022 року ОСОБА_2 надав до суду першої інстанції копії фотографій зі спільного відпочинку ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , зокрема за 2023 рік - в період їх перебування в зареєстрованому шлюбі (а.с.152-167 т.2).
Твердження позивачки про те, що відповідачем відчуження автомобіля Subaru Forester, 2013 року випуску, ідентифікаційний номер кузова НОМЕР_1 , було здійснено всупереч її волі, не заслуговують на увагу, оскільки в своїй декларації осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, поданій 21 березня 2023 року, ОСОБА_1 у розділі «11. Доходи, у тому числі подарунки» вказувала дохід від відчуження рухомого майна (крім цінних паперів та корпоративних прав) у розмірі 300 000 грн, отриманий її чоловіком ОСОБА_2 від ОСОБА_5 (а.с.93 т.2). Такі відомості узгоджуються зі змістом Договору купівлі-продажу 8047/2023/3583355 транспортного засобу від 03 січня 2023 року, відповідно до якого ОСОБА_2 продав, а ОСОБА_5 купив автомобіль Subaru Forester, VIN НОМЕР_1 за ціною 300 000 грн (а.с.68-69 т.2). При цьому в суді першої інстанції свідок ОСОБА_5 зазначав, що до укладення угоди при огляді ним автомобіля була присутня і ОСОБА_1 . 
Позивачкою не було подано до суду доказів, які можна було б визнати належними та допустимими, того, що станом на час продажу спірного автомобіля її з відповідачем сім`я повністю припинила своє існування і кошти від продажу автомобіля були використані її чоловіком проти волі дружини та не в інтересах сім`ї. 
При цьому, ОСОБА_1 не оспорювала укладений її чоловіком договір купівлі-продажу автомобіля з тих підстав, що вона не надавала згоди на його укладення, а до суду з позовом про стягнення 1/2 частини вартості автомобіля як спільного майна подружжя звернулася лише через рік після розірвання шлюбу і більше ніж через півтора року після укладення договору.
Установивши, що автомобіль Subaru Forester, 2013 року випуску, ідентифікаційний номер кузова НОМЕР_1 , було продано ОСОБА_2 , на ім`я якого був зареєстрований цей транспортний засіб, у період його перебування в шлюбі зі ОСОБА_1 , яка не надала належних і беззаперечних доказів використання її чоловіком коштів від продажу у своїх особистих цілях або не в інтересах сім`ї, у той час як до спільного сумісного майна подружжя, яке підлягає поділу між сторонами, може бути віднесено виключно майно, наявне на час припинення спільного ведення господарства, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про відсутність підстав для поділу коштів, отриманих від продажу спільного майна, між колишнім подружжям.
Враховуючи наведене в сукупності, поданий ОСОБА_1 позов задоволенню не підлягає, рішення суду першої інстанції належить скасувати, ухваливши нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. 
Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Враховуючи, що в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено, додаткове рішення суду першої інстанції від 26 серпня 2025 року, яким вирішено питання про понесені позивачкою судові витрати, підлягає скасуванню.
У зв`язку із задоволенням апеляційної скарги ОСОБА_2 , із позивачки на його користь підлягає стягненню судовий збір у розмірі 4050 грн за апеляційний розгляд справи. 
За матеріалами справи встановлено, що 19 листопада 2025 року ОСОБА_2 подав заперечення на додаткові пояснення представника позивача, в яких просить визнати дії представника позивача зловживанням процесуальними правами та застосувати заходи відповідно до ст.44 ЦПК України і залишити без розгляду додаткові пояснення від 06 листопада 2025 року.
Правовідносини суду з кожним учасником процесу підпорядковані досягненню головної мети - ухваленню законного та обґрунтованого рішення, а також створенню особам, що беруть участь у справі, процесуальних умов для забезпечення захисту їх прав і так само прав та інтересів інших осіб. У разі ж коли сторона у справі вчиняє будь-яку процесуальну дію не з цією метою, а задля досягнення якихось сторонніх цілей (для введення суду в оману, для затягування розгляду, для створення перешкод опоненту) вона виходить за межі дійсного змісту свого права, тобто зловживає ним (аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 12.08.2019 у справі №905/945/18, від 16.10.2019 у справі №906/936/18 та від 06.05.2021 у справі №910/6116/20).
Суд апеляційної інстанції вважає, що подання додаткових пояснень у справі саме по собі не є зловживанням процесуальними правами і не призвело до негативних наслідків як для відповідача, так і для судового процесу в цілому, а тому вимоги ОСОБА_2 , зазначені в його запереченнях на додаткові пояснення представника позивача, не підлягають задоволенню.
Керуючись ст.ст. 258, 263, 374, 376 ч.1 п.4, 382, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд, - 
У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.
Рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 14 серпня 2025 року та додаткове рішення цього суду від 26 серпня 2025 року скасувати.
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя - відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_2 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_6 , РНОКПП НОМЕР_4 ) судовий збір у розмірі 4050 грн за апеляційний розгляд справи. 
Постанова суду набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції. 
Повний текст постанови складено 16 січня 2026 року.

Головуючий: Судді: