ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ	

08 січня 2026 року 	Справа № 160/28036/25 	

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі судді Дєєва М.В. розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу 
за позовом ОСОБА_1 
до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області
про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, 
ВСТАНОВИВ:
29.09.2025 року через систему «Електронний суд» до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, в якому позивач просить:
- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області щодо невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку;
- зобов`язати Головне управління Національної поліції в Дніпропетровській області нарахувати та виплатити середню заробітну плату ОСОБА_1 за шість місяців.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач проходив службу у відповідача та 25.09.2025, на виконання рішення суду, відповідачем на картковий рахунок було нараховано кошти в сумі 69 604,74 грн., які не були виплачені позивачу при звільненні, при цьому відповідач не нарахував та не виплатив середній заробіток за час несвоєчасної виплати сум грошового забезпечення при звільненні. Позивач вважає таку бездіяльність відповідача протиправною та такою, що не відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки відповідач повинен нести відповідальність за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
06.10.2025 року ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду відкрито спрощене позовне провадження без виклику (повідомлення) сторін.
14.10.2025 року ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду витребувано у відповідача додаткові докази по справі.
21.10.2025 року від Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого вказано, що посилання позивача на норми ст. 116 та ст. 117 Кодексу законів про працю України (КЗпП), вимагаючи виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку, та їх застосування до спірних правовідносин є помилковим. Питання виплати грошового забезпечення, компенсацій за невикористані відпустки та вихідної допомоги при звільненні зі служби в поліції врегульовано спеціальними нормами, зокрема зазначеними законами та підзаконними актам. Відповідач не згодний з посиланням позивача щодо застосування статті 117 КЗпП до спірних правовідносин, оскільки наявність спору про розмір належних виплат виключає автоматичне застосування відповідальності за частиною 1 статті 117 КЗпП. З огляду на вказане, відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог.
17.11.2025 року від позивача надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої вказано, що позивач не згоден із розрахунком розміру середнього грошового забезпечення, який визначено без індексації та додаткової винагороди за Постановою № 168, оскільки це прямо суперечить вищезазначеному рішенню суду, яким доведено до відповідача необхідності дотримуватись норм діючого Законодавства. Невключення відповідачем індексації та постійних доплат передбачених Постановою № 168 до грошового забезпечення, визнано судом протиправним.
24.12.2025 року ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду продовжено строк розгляду справи.
Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню, з наступних підстав.
З матеріалів справи вбачається, що наказом ГУНП в Дніпропетровській області від 16.08.2022 № 766 о/с (зі змінами внесеними наказом ГУНП від 16.10.2023 № 733 о/с) згідно з Законом України «Про Національну поліцію» за пунктом 7 частини 1 статті 7 (за власним бажанням) майора поліції ОСОБА_1 інспектора ситуаційного відділу організаційно-аналітичного забезпечення та оперативного реагування, звільнено з 16 серпня 2022 року.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30.04.2024 року у справі № 160/4241/24, яке набрало законної сили 10.06.2025 року, задоволено частково позовні вимоги, та ухвалено:
- визнати протиправними дії Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області щодо нарахування і виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби, грошової компенсації за невикористану щорічну чергову оплачувану відпустку за фактично відпрацьований час у 2022 році та грошової компенсації за невикористані 10 діб додаткової відпустки одному з батьків, які мають двох та більше дітей віком до 15 років, без урахуванням індексації грошового забезпечення та додаткової винагороди згідно Постанови №168;
- визнати протиправними дії Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області щодо відмови ОСОБА_1 у зарахуванні до грошового забезпечення, з якого обраховується пенсія, індексації та додаткової винагороди згідно Постанови № 168;
- зобов`язати Головне управління Національної поліції в Дніпропетровській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу при звільненні зі служби, грошову компенсацію за невикористану щорічну чергову оплачувану відпустку за фактично відпрацьований час у 2022 році та грошову компенсацію за невикористані 10 діб додаткової відпустки одному з батьків, які мають двох та більше дітей віком до 15 років, з урахуванням індексації грошового забезпечення та додаткової винагороди згідно Постанови № 168 та з урахуванням раніше виплачених сум;
- зобов`язати Головне управління Національної поліції в Дніпропетровській області підготувати та направити до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області уточнену довідку про розмір грошового забезпечення (довідку про щомісячні додаткові види грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премії за останні 24 календарні місяці служби підряд перед місяцем звільнення, що подається для призначення пенсії відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб»), з урахуванням індексації грошового забезпечення та з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, яка була встановлена згідно постанови Кабінету Міністрів України №168 від 28.02.2022;
- у задоволенні інших позовних вимог – відмовити.
25.09.2025 року на виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30.04.2024 року у справі № 160/4241/24 відповідачем виплачено грошову допомогу та грошову компенсацію за невикористані дні відпустки у сумі 56416,47 грн та компенсацію податку з доходів фізичних осіб з одноразової допомоги та грошової компенсації за невикористану відпустку у сумі 13188,27 грн, що підтверджується виписками з карткового рахунку позивача.
Позивач вказав, що відповідачем не виплачено позивачу середнього заробітку за весь час затримки остаточного розрахунку за шість місяців, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, у зв`язку з чим позивач вважає вказану бездіяльність відповідача протиправною та такою, що не відповідає вимогам чинного законодавства, що і стало підставою для звернення з даною позовною заявою до суду.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.
Відповідно до статті 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Наведена редакція статті 117 КЗпП України набрала законної сили з 19 липня 2022 року.
Таким чином, приписи чинної редакції статті 117 КЗпП України законодавець обмежив виплату середнього заробітку 6 місяцями.
Наведена правова позиція узгоджується із висновком судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, викладеному у постанові від 06 грудня 2024 року у справі № 440/6856/22.
Суд звертає увагу, що правовідносини, які регулюються статтею 117 Кодексу законів про працю України, пов`язані із недотриманням роботодавцем свого обов`язку провести повний розрахунок з працівником при звільненні.
Відповідно до частини третьої статті 24 Закону України Про військовий обов`язок та військову службу закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
З огляду на матеріали справи, спірні правовідносини у цій справі виникли у зв`язку з невиплатою відповідачем станом на день звільнення (16.08.2022 року) належного грошового забезпечення.
25.09.2025 року на виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30.04.2024 року у справі № 160/4241/24 відповідачем виплачено грошову допомогу та грошову компенсацію за невикористані дні відпустки у сумі 56416,47 грн та компенсацію податку з доходів фізичних осіб з одноразової допомоги та грошової компенсації за невикористану відпустку у сумі 13188,27 грн, що підтверджується виписками з карткового рахунку позивача.
Отже, предметом спору в цій справі є стягнення середнього заробітку за час затримки виплати позивачу на день звільнення належного грошового забезпечення.
Аналогічна правова позиція зазначена Верховним Судом у постанові від 28.08.2025 по справі № 580/890/24.
За таких обставин застосуванню до спірних правовідносин належать приписи статті 117 Кодексу законів про працю України у редакції на момент їхнього виникнення, тобто до набрання чинності Законом № 2352-ІХ.
При цьому, період стягнення середнього заробітку з 19.07.2022 до дня фактичного розрахунку при звільненні регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 Кодексу законів про працю України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями.
25.09.2025 року на виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30.04.2024 року у справі № 160/4241/24 на розрахунковий рахунок позивача нарахована сума належного грошового забезпечення.
Таким чином, відповідачем було порушено вимоги ст.116 КЗпП України, якою передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення, а саме в частині нарахування та виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні
З огляду на те, що відповідачем по справі не було здійснено повного розрахунку із позивачем у визначені ст.116 КЗпП України строки з вини останнього, зазначене є правовою підставою для його відповідальності згідно зі ст.117 КЗпП України.
Верховний Суд у постанові від 06.12.2024 по справі № 440/6856/22 зауважив, що належить враховувати норми статті 117 Кодексу законів про працю України у редакції, яка діяла до 19.07.2022 із урахуванням висновків Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, які безпосередньо стосуються норм статті 117 Кодексу законів про працю України у редакції, яка діяла до 19.07.2022.
Також, Верховний Суд у постанові від 06.12.2024 по справі № 440/6856/22 зазначив, що належить також враховувати приписи чинної редакції статті 117 Кодексу законів про працю України щодо періоду з 19.07.2022, яким законодавець обмежив виплату 6 місяцями, проте без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові.
При цьому, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.10.2025 по справі № 489/6074/23 дійшла висновку про наявність підстав для відступу від висновків Касаційного адміністративного суду, викладених у постанові від 6 грудня 2024 року у справі № 440/6856/22 та сформулював висновок, що обмеження періоду нарахування відшкодування за затримку розрахунку при звільненні шістьма місяцями, запроваджене до статті 117 КЗпП України Законом № 2352-IX, установлює максимальну межу відповідальності роботодавця. Ця законодавча межа не нівелює фундаментальних принципів розумності, справедливості та пропорційності, а також не змінює компенсаційного характеру відповідної виплати.
Також, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.10.2025 по справі № 489/6074/23 зазначила, що розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19 липня 2022 року, необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. При здійсненні такої оцінки необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (зокрема, враховувати розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін тощо) для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин.
При цьому, у справі № 489/6074/23 розрахунки середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку здійснювались із врахуванням Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.
Так, Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 (далі по тексту Порядок №100).
Відповідно до пункту 2 Порядку №100 у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
Пунктом 5 Порядку №100 передбачено, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абзацом першим пункту 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.
Відповідно до пункту 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.
Так, згідно довідки №206 від 15.10.2025 року грошове забезпечення позивача за останні два місяці служби перед звільненням становило 25124,12 грн., при цьому відповідач вказав, що до складу грошового забезпечення не включено індексацію за червень та липень 2022 року, а також додаткова винагорода та збільшена додаткова винагорода.
Позивач вказав, що всі суми повинні бути враховані при розрахунку середньої заробітної плати.
Суд зазначає, що відповідно до пункту 4 Порядку №100 при обчисленні середньої заробітної плати не враховуються, зокрема одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо).
Так, додаткова винагорода передбачена Постановою КМУ №168 виплачується виключно у період дії воєнного стану, тобто має тимчасовий характер, а її розмір не є сталим.
Виплата додаткової винагороди залежить від певних умов та її виплата здійснюється у період дії воєнного стану, тобто не є постійною і не має систематичного характеру, а її розмір залежить від певних обставин і від виконаних завдань, що визначається наказом керівника.
При цьому, включення додаткової винагороди, передбаченої Постановою КМУ №168, до складу місячного грошового забезпечення для розрахунку середнього заробітку Постановою №100 не передбачено.
Отже, за своєю правовою природою додаткова винагорода, запроваджена Постановою № 168, є додатковим видом грошового забезпечення, яку законодавець відніс до категорії винагород, виплату якої запроваджено під час дії воєнного стану.
Щодо посилань позивача на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30.04.2024 року у справі № 160/4241/24, то суд зазначає, вказаним рішенням не надавалась оцінка, щодо наявності підстав для включення вказаної допомоги при розрахунку середньоденного розміру грошового забезпечення відповідно до Постанови №100
Крім того, суд зазначає, що виплачена додаткова винагорода позивачу у червні та липні стосувалась періоду починаючи з 25.04.2022 року, а тому вказаний період не може бути врахований судом.
Також, суд зазначає, що враховуючи Закон України від 03 липня 1991 року № 1282-XII «Про індексацію грошових доходів населення» індексація грошового забезпечення має систематичний (щомісячний) характер, а її правова природа полягає у підтриманні купівельної спроможності рівня заробітної плати (грошового забезпечення) внаслідок її знецінення через подорожчання споживчих товарів і послуг, а тому вона має бути врахована у складі грошового забезпечення як розрахункова величина при розрахунку середнього заробітку.
Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що при обчисленні середньоденний розмір грошового забезпечення позивача повинна враховуватись індексація грошового забезпечення.
В свою чергу, індексація не була включена до складу грошового забезпечення, яке зазначено в довідці №206 від 15.10.2025 року про грошове забезпечення позивача за останні два місяці служби перед звільненням.
Так, судом встановлено, що грошове забезпечення за червень 2022 року склало 12614,10 грн, в яке не враховано індексацію за червень 2022 року, яка склала 2170,88 грн та за липень – 12510,02 грн в яке не враховано індексацію за липень 2022 року, яка склала 2275,00 грн.
Таким чином, грошове забезпечення позивача за останні два місяці перед звільненням складає – 29570,20 грн., кількість календарних днів за останні два місяці перед звільненням становить 61 день, отже середньоденний розмір грошового забезпечення позивача розраховується наступним чином: 29570,20 грн. / 61 = 484,76 грн.
Таким чином, сума середньомісячного заробітку позивача за прострочений період складає 89195,84 грн., виходячи із наступного розрахунку (484,76 грн. (середньоденний розмір грошового забезпечення) * 184 (кількість днів затримки обмежені 6 місяцями)).
Водночас, суд звертає увагу, що в порівнянні із виплаченою позивачу сумою грошового забезпечення на виконання рішення суду в сумі 69604,74 грн., суму середнього заробітку за не проведення вчасного розрахунку при звільненні в розмірі 89195,84 грн., не можна вважати співмірною, оскільки вона значно перевищує суму такої компенсації.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.10.2025 по справі № 489/6074/23 вважала справедливим підходом розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку враховуючи відсоткове співвідношенні суми заборгованості від загального розміру належних при звільненні виплат та зменшення відшкодування до суми, співмірної з порушенням.
Так, позивачу у процедурі звільнення виплачено 59944,19 грн, що підтверджується довідкою №205 від 15.10.2025 року
При цьому, загальна сума належних позивачу виплат при звільненні мала становити 129548,93 грн (59944,19 грн. + 69604,74 грн.).
Таким чином, недоплачена сума належного позивачу грошового забезпечення при звільненні 69604,74 грн. у відсотковому виразі дорівнює 53,73% від 129548,93 грн.
Виходячи з того, що середній заробіток за 184 днів затримки виплати грошового забезпечення склав 89195,84 грн., то 53,76% (недоплачена сума належного позивачу грошового забезпечення при звільненні у відсотковому виразі) складає 47924,92 грн.
Таким чином, виходячи з принципу справедливості та співмірності, суд дійшов висновку, що середній заробіток за час затримки розрахунку має бути виплачений позивачу у розмірі 47924,92 грн., у зв`язку з чим позовні вимоги підлягають частковому задоволенню
Отже, позовні вимоги в частині зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку не підлягають задоволенню.
Разом з тим, з метою ефективного захисту прав позивача, суд виходить за межі позовних вимог та стягує з відповідача суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку.
Відповідно до ч. 1ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Частиною 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є такими, що підлягають частковому задоволенню.
Керуючись ст.ст. 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, 

УХВАЛИВ:
Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області (49101, м.Дніпро, вул.Троїцька, 20А, код ЄДРПОУ 40108866) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії – задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області щодо невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку.
Стягнути з Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені в розмірі 47924,92 грн. (сорок сім тисяч дев`ятсот двадцять чотири гривні дев`яносто дві копійки).
У задоволенні решти позовних вимог – відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст.255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено в порядку та у строки, встановлені ст. ст.295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя М.В. Дєєв