ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2025 року 
м. Київ
справа № 340/2632/23
адміністративне провадження № К/990/43952/24  
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого судді - Мацедонської  В.  Е.,
суддів: Білак  М.  В., Желєзного  І.  В.,
розглянув у порядку письмового провадження як суд касаційної інстанції адміністративну справу
за позовом ОСОБА_1 до Бюро економічної безпеки України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, провадження у якій відкрито
за касаційною скаргою Бюро економічної безпеки України на ухвалу Третього апеляційного адміністративного суду від 17 жовтня 2024 року (головуючий суддя Лукманова  О.  М., судді: Круговий  О.  О., Шлай  А.  В.),
І. Суть спору
У травні 2023 року ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовом до Бюро економічної безпеки України (далі - відповідач, БЕБ), у якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність БЕБ щодо невчинення дій із нарахування та виплати ОСОБА_1 при звільненні одноразової грошової допомоги в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за 14 календарних років служби;
- зобов`язати БЕБ нарахувати та виплатити ОСОБА_1 у зв`язку із звільненням одноразову грошову допомогу в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за 14 календарних років служби. 
На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що позивач на час звільнення з БЕБ мав вислугу років понад 14 років, а тому , на його думку, він мав право на виплату йому одноразової грошової допомоги в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. Однак, відповідач не виплатив йому грошову допомогу, зазначивши, що у нього відсутні правові підстави для такої виплати.
ІІ. Установлені фактичні обставини справи, судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та мотиви їх ухвалення
Відповідно до наказу БЕБ від 18  листопада 2021  року №  29-к «Про прийом на службу» ОСОБА_1 було призначено на посаду детектива Департаменту детективів (посада 2) Бюро економічної безпеки України шляхом переводу з Державної фіскальної служби України.
У зв`язку із затвердженням 29  листопада 2022  року Кабінетом Міністрів України Положення про проходження служби особами, які мають спеціальні звання Бюро економічної безпеки України №  1333, яке врегулювало питання проходження служби осіб зі спеціальним званням в БЕБ, у тому числі питання щодо присвоєння спеціального звання, наказом БЕБ від 01  грудня 2022  року №  606-к позивачу було присвоєно спеціальне звання «лейтенант Бюро економічної безпеки України».
Наказом БЕБ від 25  січня 2023  року №  14-к/ДСК-ДП відповідно до поданого рапорту ОСОБА_1 звільнено з посади та служби в БЕБ за угодою сторін на підставі підпункту 8 пункту 72 Положення №  1333 з проведенням відповідних розрахунків при звільненні.
На момент звільнення ОСОБА_1 з посади та служби в БЕБ вислуга років у календарному обчислені складала 14 років 05 місяців 00 днів.
Водночас, відповідач не виплатив позивачу разову грошову допомогу, покликаючись на те, що позивача звільнено за угодою сторін.
Не погоджуючись з такою бездіяльністю відповідача щодо невиплати разової грошової допомоги, позивач звернувся до суду з цим позовом за захистом порушених, на його думку, прав та інтересів.
Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 25  грудня 2023  року позов задоволено. Визнано протиправною бездіяльність БЕБ щодо ненарахування та невиплати при звільненні ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за 14 календарних років служби. Зобов`язано БЕБ нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за 14 календарних років служби.
Суд першої інстанції виходив з того, що у спірних правовідносинах відсутня правова норма, яка безпосередньо повинна була б регулювати зазначені правовідносини, оскільки звільнення з ініціативи працівника за власним бажанням (так само як і ряд інших підстав для припинення служби) включено у нормативне регулювання виплати одноразової грошової допомоги, а звільнення з ініціативи працівника за угодою сторін - випущене із нормативного регулювання. Однак відсутність конкретних правових норм, які можна було б застосувати до даного правового спору, не означає відсутності необхідності цей спір вирішувати та прийняти в результаті такого вирішення відповідне рішення. Тобто, на переконання суду першої інстанції, з урахуванням звільнення позивача за його ініціативи (за угодою сторін), слід застосувати у даних спірних правовідносинах положення частини другої статті 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», відповідно до якої, особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом, при звільненні зі служби за власним бажанням, через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, які мають вислугу 10 років і більше виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.
Суд першої інстанції дійшов висновку, що будучи звільненим із БЕБ за угодою сторін із ініціативи позивача (аналогічно до звільнення за власним бажанням), ОСОБА_1 набув права на отримання одноразової грошової допомоги в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби з урахуванням 14 років календарної вислуги років служби відповідно до частини другої статті 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».
Не погодившись з таким судовим рішенням, відповідач звернувся до Третього апеляційного адміністративного суду з апеляційною скаргою на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 25  грудня 2023  року.
За результатом розгляду апеляційної скарги відповідача, Третій апеляційний адміністративний суд ухвалив постанову від 27  червня 2024  року, якою апеляційну скаргу БЕБ задовольнив. Рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 25  грудня 2023  року скасував. Прийняв нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до БЕБ про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії відмовив.
Суд апеляційної інстанції зазначив, що аналізуючи докази у справі та положення Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» убачається, що законодавство встановлює дві підстави для виплати одноразової грошової допомоги зазначеним у ньому особам, зокрема, це особи, які мають право на пенсію та звільнені зі служби за власним бажанням, через сімейні обставини або інші поважні причини за наявності вислуги років 10 років і більше. Отже, право на отримання одноразової грошової допомоги, яка має разовий характер, зокрема, особами, які перебували на службі в БЕБ, у розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби пов`язане з наявністю 10 річної вислуги та звільненням з передбачених підстав, зважаючи на що не набуття права на пенсію цих осіб не може нівелювати їх право на отримання зазначеної допомоги за умови наявності 10 і більше років.
Крім того, суд апеляційної інстанції наголосив, що Положення про проходження служби особами, які мають спеціальні звання Бюро економічної безпеки України, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 29  листопада 2022  року №  1333, розрізняє підстави звільнення: за власним бажанням та за угодою сторін. 
28 серпня 2024 року БЕБ звернулося до Третього апеляційного адміністративного суду з заявою про ухвалення додаткової постанови у справі №  340/2632/23, оскільки суд апеляційної інстанції під час ухвалення постанови не вирішив питання щодо розподілу судових витрат (судового збору). Посилаючись на положення частини п`ятої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідач просив прийняти додаткову постанову, якою компенсувати БЕБ за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, судові витрати у розмірі 2  576,64  грн, понесені за подання апеляційної скарги, згідно з платіжною інструкцією від 26  грудня 2023  року №  1316.
Ухвалою Третього апеляційного адміністративного суду від 17  жовтня 2024  року у задоволенні заяви БЕБ про ухвалення додаткового судового рішення у справі №  340/2632/23 відмовлено. 
Суд апеляційної інстанції зауважив, що нормами КАС України визначено вичерпний перелік умов, за настанням яких, суб`єкту владних повноважень компенсуються понесені ним судові витрати, а саме: пов`язані із залученням свідків та проведенням експертиз. 
Ураховуючи те, що витрати у розмірі 2  576,64 грн, які понесені БЕБ, є сплатою судового збору при поданні апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, суд уважає, що здійснені суб`єктом владних повноважень судові витрати, як сплата судового збору, не повертаються такому суб`єкту, у разі якщо судове рішення винесено на його користь. 
Третій апеляційний адміністративний суд констатував, що прийняття додаткового судового рішення за юридичною природою є засобом доповнення вже ухваленого судового рішення у разі його неповноти, наявності невирішених позовних вимог, не вирішення питання про судові витрати, однак судом при ухвалені постанови від 27  червня 2024 року не було присуджено відповідачу сплачений судовий збір, оскільки повернення такого не передбачено.
ІІІ. Провадження в суді касаційної інстанції
15 листопада 2024 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга БЕБ на ухвалу Третього апеляційного адміністративного суду від 17 жовтня 2024 року.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 09  грудня 2024 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою на підставі частини третьої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
Відповідно до Протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19 листопада 2025  року (у зв`язку з перебуванням судді Мартинюк  Н.  М. у відпустці) визначено склад суду для розгляду цієї касаційної скарги: ОСОБА_2 (головуючий суддя), Білак  М.  В., Желєзний  І.  В.
ІV. Касаційне оскарження
У касаційній скарзі БЕБ просить скасувати ухвалу суду апеляційної інстанції та прийняти нове рішення, яким задовольнити заяву БЕБ про ухвалення додаткової постанови про розподіл судових витрат.
На обґрунтування вимог скаржник стверджує, що суд апеляційної інстанції помилково послався на положення частини другої статті 139 КАС України, оскільки вони визначають порядок стягнення судових витрат, у тому випадку, коли суб`єкт владних повноважень виступає позивачем у справі. Натомість, у цій справі, на думку БЕБ, слід застосовувати норми частини п`ятої статті 139 КАС України.
БЕБ уважає, що системний аналіз частини п`ятої статті 139, частини першої статті 132 КАС України свідчить про те, що відповідач має право на компенсацію судових витрат (у цій справі - судового збору) за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, у разі відмови у задоволенні вимог позивача, звільненого від сплати судового збору. При цьому, скаржник посилається на постанови Верховного Суду від 19  жовтня 2023  року у справі №  380/5319/22 та від 26  вересня 2018  року у справі №  803/58/16 (за аналогією), у яких відповідачами (які були суб`єктами владних повноважень) заявлено клопотання про розподіл судових витрат (судового збору), понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, і Верховний Суд такі клопотання задовольнив з посиланням саме на положення частини п`ятої статті 139 КАС України.
Позивач відзив на касаційну скаргу не подавав, що не є перешкодою для перегляду ухвали суду апеляційної інстанції.
V. Релевантні джерела права й акти їх застосування.
Відповідно до частини першої статті 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 252 КАС України суд, що ухвалив судове рішення, може за заявою учасника справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.
Згідно з частиною першою статті 132 КАС України установлено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
За правилами частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Частина п`ята статті 139 КАС України передбачає, що у разі відмови у задоволенні вимог позивача, звільненого від сплати судових витрат, або залишення позовної заяви без розгляду чи закриття провадження у справі, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з іншої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від сплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
VІ. Висновки Верховного Суду
У силу положень статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої та апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. 
Касаційне провадження у цій справі відкрите на підставі частини третьої статті 328 КАС України, у зв`язку з незгодою відповідача про постановлення судом апеляційної інстанції ухвали про відмову у задоволенні його заяви про ухвалення додаткової постанови у справі №  340/2632/23.
Натомість, спірним питанням, яке постало перед судом касаційної інстанції, є наявність (відсутність) права у суб`єкта владних повноважень, який є відповідачем у справі, на компенсацію понесених ним судових витрат (у цій справі - судового збору) у тому випадку, коли судовим рішенням (у цій справі - постанова суду апеляційної інстанції) відмовлено у задоволенні позовних вимог особи, яка звільнена від сплати судового збору.
Відмовляючи у задоволені заяви відповідача про ухвалення додаткового рішення про розподіл судових витрат, Третій апеляційний адміністративний суд застосував положення частини п`ятої статті 139 КАС України, як такі, що доповнюють частину другу цієї статті (яка визначає підстави для стягнення на користь позивача - суб`єкта владних повноважень, понесені ним судові витрати у разі задоволення його позову) та вказав на можливість компенсації відповідачу, понесених ним судових витрат у разі задоволення його вимог судом і лише в частині витрат, пов`язаних із залученням свідків та проведенням експертизи.
Водночас, за позицією скаржника, таке тлумачення судом апеляційної інстанції положень статті 139 КАС України є помилковим, оскільки частина п`ята цієї статті чітко визначає підстави для компенсації судових витрат, понесених відповідачем у випадку, зокрема, відмови у задоволенні вимог позивача, звільненого від сплати судових витрат.
Вирішуючи питання про обґрунтованість поданої касаційної скарги, Верховний Суд виходить з такого.
З аналізу положень КАС України убачається, що чинне законодавство передбачає можливість прийняття додаткового рішення, серед іншого, у разі, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.
Стаття 132 КАС України визначає, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом (частина друга статті 132 КАС України).
Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначає Закон України від 08 липня 2011 року №  3674-VI «Про судовий збір» (далі - Закон №  3674-VI), пункт 1 частини першої статті 5 якого передбачає, що від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.
Як убачається з матеріалів справи, позивач - ОСОБА_1 звернувся до суду з позовними вимогами про визнання протиправною бездіяльність відповідача - БЕБ щодо ненарахування та невиплати йому одноразової грошової допомоги при звільненні та зобов`язання відповідача вчинити такі дії.
Тобто, цей спір стосується стягнення заробітної плати, а тому ОСОБА_1 є особою, яка звільнена від сплати судового збору на підставі пункту 1 частини першої статті 5 Закону №  3674-VI.
Поряд з цим, колегія суддів зауважує, що за приписами частини другої статті 139 КАС України (на яку посилається суд апеляційної інстанції в оскаржуваній ухвалі) передбачено, що при задоволенні позову суб`єкта владних повноважень з відповідача стягуються виключно судові витрати суб`єкта владних повноважень, пов`язані із залученням свідків та проведенням експертиз.
Отже, дійсно, цією нормою законодавець встановив певні обмеження щодо можливості стягнення судових витрат на користь суб`єкта владних повноважень, який є позивачем у справі (лише ті витрати, які стосуються залучення свідків та проведення експертизи), що, у свою чергу, виключає право суб`єкта владних повноважень, як позивача, стягнення на його користь, понесених ним витрат щодо сплати судового збору під час розгляду справи.
Водночас, частина п`ята статті 139 КАС України визначає, що у разі відмови у задоволенні вимог позивача, звільненого від сплати судових витрат, або залишення позовної заяви без розгляду чи закриття провадження у справі, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
При цьому, на відміну від положень частини другої статті 139 КАС України, положення частини п`ятої цієї статті не встановлюють чіткого розмежування щодо суб`єктності позивача та/чи відповідача. Крім цього, така норма процесуального законодавства не передбачає й обмежень, які саме судові витрати можуть бути компенсовані відповідачу за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України.
Так, механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників (далі - рішення про стягнення коштів), прийнятих судами, а також іншими органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення визначено Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011  року №  845 (далі - Порядок №  845).
Відповідно до підпункту 1-1 пункту 16 Порядку №  845 органи Казначейства за судовими рішеннями про стягнення надходжень бюджету здійснюють безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів для компенсації судового збору за рахунок держави у разі звільнення від його сплати у визначених законом випадках.
Згідно з абзацом 6 пункту 18 Порядку №  845 компенсація судового збору відповідно до підпункту 1-1 пункту 16 цього Порядку здійснюється органами Казначейства на підставі виконавчих документів з відповідного рахунка спеціального фонду державного бюджету, на який такий судовий збір зарахований.
Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів уважає, що понесені відповідачем (у цій справі - БЕБ) судові витрати зі сплати судового збору в суді апеляційної інстанції підлягають компенсації за рахунок спеціального фонду державного бюджету, на який такий судовий збір зарахований, оскільки позивач (у цій справі - ОСОБА_1 ) є особою, яка звільнена від сплати судового збору за подання цього позову.
Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 19 жовтня 2023 року у справі №  380/5319/22.
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про помилковість твердження суду апеляційної інстанції про те, що здійснені БЕБ судові витрати, як сплата судового збору, не можуть бути повернуті останньому, оскільки таке повернення законом не передбачено. Як наслідок, висновок суду апеляційної інстанції про відмову у задоволенні заяви відповідача про ухвалення додаткової постанови у справі №  340/2632/23 є передчасним.
При цьому, колегія суддів не встановлює обставини і не надає оцінку в частині доказів щодо розміру понесених витрат БЕБ під час подання апеляційної скарги у цій справі, а лише висновує право відповідача на їх компенсацію відповідно до частини п`ятої статті 139 КАС України.
Пунктом 2 частини першої статті 349 КАС України встановлено, що суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.
Відповідно до частини першої статті 353 КАС України підставою для скасування ухвали судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі.
Згідно з частиною четвертою статті 353 КАС України справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення допущені тільки цим судом. В усіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
З огляду на зазначене Суд уважає передчасним висновок суду апеляційної інстанції про відсутність підстав для ухвалення додаткової постанови у цій справі, а тому касаційну скаргу слід задовольнити частково, ухвалу суду апеляційної інстанції скасувати з направленням справи до Третього апеляційного адміністративного суду для продовження розгляду.
З огляду на результат касаційного розгляду, судові витрати розподілу не підлягають.
Керуючись статтею 341, 345, 349, 353, 356, 359 КАС України, Суд
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Бюро економічної безпеки України задовольнити частково.
Ухвалу Третього апеляційного адміністративного суду від 17 жовтня 2024 року скасувати.
Справу направити до Третього апеляційного адміністративного суду для продовження розгляду.
Судові витрати розподілу не підлягають.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий суддя                                                                      В.  Е.  Мацедонська
Судді                                                                                          М.  В.  Білак
          І.  В.  Желєзний