ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8636/25 Справа № 932/7673/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Потоцька С. С. Суддя у 2-й інстанції - Новікова  Г. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2025 року                                                         
Дніпровський апеляційний суд в складі колегії:
головуючого судді: Новікової Г.В. 
суддів: Гапонова А.В., Агєєва О.В.
      за участю секретаря Кругман А. М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні  в м. Дніпрі апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Носкова Є.В. на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 лютого 2025 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Держави в особі Головного управління Державної казначейської служби України в Дніпропетровській області про відшкодування моральної та матеріальної шкоди,- 
В С Т А Н О В И В:

У вересні 2024 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з зазначеним позовом. В обґрунтування позову зазначив, що у провадженні СВ Кам`янського РУП ГУНП в Дніпропетровській області перебувало кримінальне провадження № 12022041160000455, розпочате 02.07.2022 року за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України. З тексту ухвал слідчого судді, розміщених в Єдиному державному реєстрі судових рішень, вбачається, що 01.07.2022 року у період часу з 12:50 год. до 12:54 год. невстановлена особа шляхом незаконних операцій з використанням електронно-обчислювальної техніки заволоділа грошовими коштами на суму 400 791 грн., чим спричинила майнову шкоду потерпілій особі. Під час досудового розслідування слідчим СВ Кам`янського РУП ГУНП в Дніпропетровській області на підставі ухвали слідчого судді Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 26.07.2022 року проведено обшук офісного приміщення, розташованого у будинку АДРЕСА_1 . На момент проведення обшуку у приміщенні перебував позивач ОСОБА_1 , який не мав відношення кримінального провадження № 12022041160000455. Проте, під час проведення обшуку також проведено обшук ОСОБА_1 , у якого виявлено та вилучено належний йому на праві приватної власності мобільний телефон «іРhone» з ІМЕІ-1 НОМЕР_1 , ІМЕІ НОМЕР_2 з сім-картою № НОМЕР_3 .
У межах кримінального провадження від 02.07.2022 року № 12022041160000455 на належний позивачеві телефон «іРhone» накладено арешт. Позивач зазначає, що ніколи не мав процесуального статусу свідка, підозрюваного або обвинуваченого у кримінальному провадженні № 12022041160000455, його не допитували як свідка, не оголошували підозру, не пред`являли обвинувачення. Під час досудового розслідування позивач неодноразово звертався до слідчого СВ Кам`янського РУП ГУНП в Дніпропетровській області Королевича О.В. із клопотанням про повернення мобільного телефону «іРhone» з ІМЕІ-1 НОМЕР_1 , ІМЕІ НОМЕР_2 з сім-картою № НОМЕР_3 , який йому належить на праві власності, проте жодної відповіді не отримав. Вироком Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 26.01.2024 року затверджено угоду про визнання винуватості, укладену 12.01.2024 року між прокурором Кам`янської окружної прокуратури Зінченком Л.Г. та обвинуваченим ОСОБА_2 , визнано ОСОБА_2 винним у пред`явленому обвинуваченні за ч. 3 ст.190 КК України та призначено покарання у вигляді 3 років позбавлення волі з застосуванням ст.ст.75, 76 КК України з іспитовим строком 1 рік. Проте вироком від 26.01.2024 року не вирішено питання щодо телефону « ОСОБА_3 », який належить позивачеві.
Питання повернення вилученого під час досудового розслідування у ОСОБА_1 та арештованого мобільного телефону «іРhone» з ІМЕІ-1 358074290825911,ІМЕІ НОМЕР_2 з сім-картою № НОМЕР_3 , не вирішувалося та не вирішено на сьогодні. 
Просив стягнути з відповідача за рахунок коштів Державного бюджету України на свою користь 42 280 грн. на відшкодування майнової шкоди, завданої діями (бездіяльністю) органів досудового розслідування; 100 000 грн. на відшкодування моральної шкоди, завданої діями (бездіяльністю) органів досудового розслідування та 15 000 грн. витрати на професійну правничу допомогу.
Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 лютого 2025 року у задоволенні позовних вимогу відмовлено.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги. 
Вважає, що боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є Держава Україна як учасник цивільних відносин представлена органом Казначейства як виконавцем (розпорядником) державного бюджету, з якого позивач просить стягнути моральну та матеріальну шкоду.
Звернув увагу, що позивач ніколи не мав процесуального статусу свідка, підозрюваного або обвинуваченого у кримінальному провадженні №12022041160000455, його не допитували як свідка, не оголошували підозру, не пред`являли обвинувачення, тобто сам по собі ОСОБА_1 як особа не цікавив у будь-якому статусі ані слідчого, ані прокурора при здійснення ними досудового розслідування та процесуального керівництва. 
Під час досудового розслідування ОСОБА_1 неодноразово особисто та через свого представника звертався до слідчого СВ Кам`янського РУП ГУНП в Дніпропетровській області Королевича О.В. із клопотанням про повернення мобільного телефону «iPhone» з НОМЕР_4 , ІМЕІ НОМЕР_2 з сім-картою № НОМЕР_3 , який йому належить на праві власності, проте жодної відповіді не отримав. Вироком Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 26.01.2024 року затверджено угоду про визнання винуватості, укладену 12.01.2024 року між прокурором Кам`янської окружної прокуратури Зінченком Л.Г. та обвинуваченим ОСОБА_2 , визнано ОСОБА_2 винним у пред`явленому обвинуваченні за ч.3 ст.190 КК України та призначено покарання у вигляді 3 років позбавлення волі з застосуванням ст.ст.75, 76 КК України з іспитовим строком 1 рік.
Оскільки досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12022041160000455 завершено вироком Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 26.01.2024 року, а вилучений у ОСОБА_1 телефон не може бути речовим доказам у завершеному кримінальному провадженні, арештоване майно підлягає поверненню. Проте, слідчі СВ Кам`янського РУП ГУНП в Дніпропетровській області відмовляються його повертати, у зв`язку з чим майнова відповідальність за неповернуте майно має бути покладена на Державу.
Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції у порушення вимог ст. 263 ЦПК України в частині обґрунтованості судового рішення, не зазначив, чому дійшов висновку «що Держава Україна в особі Державної казначейської служби України є неналежним відповідачем». На обгрунтування своєї позиції судом зазначено лише, що позивачем не надано доказів, що Державною казначейською службою України порушено, не визнано чи оспорено права позивача. Окрім того, судом не обґрунтовано, чому «належним відповідачем у справі є органи Національної поліції України».
Звертає увагу, що висновки суду першої інстанції щодо належності відповідача - органів Національної поліції України могли би бути правозастосовними в разі, якщо б предметом спору було зобов`язання органу поліції повернути вилучене майно або визнання їх дій (бездіяльності) протиправними.
Зазначав, що розмір витрат на професійну правничу допомогу у даній справі орієнтовно складає 15 000 грн. Представник позивача зазначив про намір подати у встановлений законодавством строк докази понесених позивачем витрат у зв`язку з розглядом справи.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив. 
Про час та місце розгляду справи сторони повідомлені належним чином, про що свідчить довідка про отримання документів в електронному суді представником позивача та відповідачем. Від представника апелянта надійшла заява про слухання справи у відсутність апелянта та його представника. 
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України за наявними в ній доказами в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга  не   підлягає  задоволенню з таких підстав. 
Судом першої інстанції встановлено, що ухвалою слідчого судді Заводського районного суду міста Дніпродзержинська від 16.08.2022 року справа № 208/3169/22 в рамках кримінального провадження від 02.07.2022 року № 12022041160000455 на телефон «іРhone» з ІМЕІ-1 358074290825911, ІМЕІ НОМЕР_2 з сім-картою № НОМЕР_3 , накладено арешт (а.с.21). 
Вироком Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 26.01.2024 року (кримінальне провадження від 02.07.2022 року № 12022041160000455) затверджено угоду про визнання винуватості, укладену 12.01.2024 року між прокурором Кам`янської окружної прокуратури Зінченком Л.Г. та обвинуваченим ОСОБА_2 , визнано ОСОБА_2 винним у пред`явленому обвинуваченні за ч. 3 ст. 190 КК України та призначено покарання вигляді 3 років позбавлення волі зі застосуванням ст.ст. 75, 76 КК України з іспитовим строком 1 рік (а.с.22-28). 
На заяву представника позивача, направлену на адресу начальнику СВ Кам`янського РУП ГУНП в Дніпропетровській області про повернення майна- телефону «іРhone» з ІМЕІ-1 358074290825911, ІМЕІ НОМЕР_2 з сім-картою № НОМЕР_3 , вилученного під час досудового розслідування у кримінальному провадженні від 02.07.2022 року № 12022041160000455, Кам`янською окружною прокуратурою надано відповідь від 25.07.2024 року про те, що під час проведення досудового розслідування кримінального провадження від 02.07.2022 року № 12022041160000455, в ході проведення обшуку у ОСОБА_1 вилучено мобільний телефон «іРhone» з ІМЕІ-1 358074290825911, ІМЕІ НОМЕР_2 з сім-картою № НОМЕР_3 , які визнано речовими доказами та ухвалою суду накладено арешт. 12.01.2024 року матеріали кримінального провадження, у т.ч. вилучений у ОСОБА_1 телефон з сім картою виділено в інше кримінальне провадження від 12.01.2024 року № 12024041160000056, досудове розслідування в якому триває. Рішення про скасування арешту телефону не приймалося, тому відсутні підстави для його повернення (а.с. 32). 
На підтвердженні права власності на мобільний телефон іРhone» з ІМЕІ НОМЕР_5 , ІМЕІ НОМЕР_2 позивачем надано фото коробки телефону « ІНФОРМАЦІЯ_1 , на якій вказаний ІМЕІ-1 358074290825911 (а.с.33), а також чек-квитанція від 24.01.2022 року за підписом ОСОБА_4 (а.с.32). У чеку-квитанції зазначена вартість телефону «іРhone 13 Pro Max - 1480 дол. США, що еквівалентно 41 440 грн., чохол та скло - 30 дол. США, що еквівалентно 840 грн. Також у матеріали справи позивачем надані скріншоти сайтів з інформацією щодо вартості мобільного телефону іРhone» (а.с.35, 36).
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що Держава Україна в особі Державної казначейської служби України є неналежним відповідачем у цій справі. 
Такий висновок не в повній мірі відповідає встановленим обставинам та нормам матеріального та процесуального права.
За положеннями ст. 2 ЦК України держава Україна є учасником цивільних відносин, а тому має бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави.
Держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина перша статті 167 ЦК України). Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України).
Держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж не залучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України або її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган. Така правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2019 року у справі № 242/4741/16-ц, провадження № 14-515цс19.
Визначення відповідачів, предмета і підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача (див. висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений в постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, пункти 40, 41).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 травня 2024 року в справі № 755/10537/21 вказано, що: «належними сторонами в цивільному процесі є суб`єкти переданих на розгляд суду спірних матеріально-правових відносин. При цьому, належний позивач особа, якій належить право вимоги; належний відповідач особа, котра повинна відповідати за позовом. Відповідно, неналежними сторонами у справі є ті особи, які не є суб`єктами права вимоги чи несення обов`язку. Обґрунтування належності у осіб процесуальної правосуб`єктності позивача і відповідача покладається на позивача та осіб, які порушують процес на захист прав та інтересів позивача. Разом із тим, суд, розглядаючи справу, повинен вирішити питання про правильність визначення процесуальної правосуб`єктності сторін, зокрема, що позивач дійсно є суб`єктом тих прав, законних інтересів та юридичних обов`язків, які становлять зміст спірних правовідносин і з приводу яких суд повинен ухвалити судове рішення.
В свою чергу, неналежний відповідач це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі належному відповідачеві (див. постанову Верховного Суду 07 жовтня 2020 року в справі № 705/3876/18).
Якщо позивач не заявляє клопотання про залучення інших співвідповідачів у справах, в яких наявна обов`язкова співучасть, тобто коли неможливо вирішити питання про обов`язки відповідача, одночасно не вирішивши питання про обов`язки особи, не залученої до участі у справі як співвідповідача, суд відмовляє у задоволенні позову (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 січня 2022 року в справі № 457/726/17).
Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність (пункт 5 частини 3 статті 2 ЦПК України).
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина 1, 3 статті 13 ЦПК України).
У постановах Верховного Суду від 30 січня 2020 року в справі № 761/30025/16-ц, від 10 березня 2021 року в справі № 226/817/19 зазначено, що пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.
У справах про відшкодування шкоди державою остання бере участь як відповідач через той орган, діяннями якого заподіяно шкоду. Участь у вказаних справах Державної казначейської служби України чи її територіальних органів не є необхідною.Така правова позиція міститься в постановах Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (пункт 44), від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17 (пункт 64), від 11 листопада 2020 року у справі № 9901/845/18 (пункт 38), від 9 грудня 2020 року у справі № 9901/613/18 (пункт 79).
Залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської
служби України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган. 
Держава як учасник цивільних відносин діє через відповідні органи державної влади в межах їхньої компетенції. Ці органи уповноважені представляти державу в суді. 
Хоча держава є загальним відповідачем, конкретний орган, який представлятиме державу, визначається залежно від обставин справи та відповідних повноважень.  
Держава може вступати як у цивільні (господарські), так і в адміністративні правовідносини. 
У випадку, коли держава вступає у цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими учасниками цивільних правовідносин. Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції, встановленої законом. 
Поведінка органів, через які діє держава у цивільних або адміністративних відносинах, розглядається як поведінка держави у цивільних або адміністративних відносинах. Як у цивільних, так і в адміністративних відносинах органи, через які діє держава, не мають власних прав і обов`язків, але наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних відносинах. Така правова позиція викладена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018року у справі № 5023/10655/11,від 26.02.2019 року у справі № 915/478/18 , від 26.06.2019 року у справі № 587/430/16-ц 
Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України). Держава бере участь у справі через відповідний орган державної влади відповідно до його компетенції або через представника (частина четверта статті 58 ЦПК України). Належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав (пункт 43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2019 року у справі № 242/4741/16-ц.
ОСОБА_1 , звертаючись до суду з цим позовом, відповідачем визначив Державу Україна в особі Державної казначейської служби України, яка має нести, на думку позивача, відповідальність за завдану органами досудового слідства моральну та матеріальну шкоду.
Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах (частина шоста статті 1176 ЦК України). 
Належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав.
Позивач зазначав, що у провадженні СВ Кам`янського РУП ГУНП в Дніпропетровській області перебувало кримінальне провадження № 12022041160000455 за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України. Під час досудового розслідування слідчим СВ Кам`янського РУП ГУНП в Дніпропетровській області проведено обшук офісного приміщення, розташованого у будинку АДРЕСА_1 . На момент проведення обшуку у приміщенні перебував позивач ОСОБА_1 , який не мав відношення кримінального провадження № 12022041160000455. Проте, під час проведення обшуку також проведено обшук ОСОБА_1 , у якого виявлено та вилучено належний йому на праві приватної власності мобільний телефон «іРhone» з ІМЕІ-1 НОМЕР_1 , ІМЕІ НОМЕР_2 з сім-картою № НОМЕР_3 .
У межах кримінального провадження від 02.07.2022 року № 12022041160000455 на належний позивачеві телефон «іРhone» накладено арешт. Позивач зазначає, що ніколи не мав процесуального статусу свідка, підозрюваного або обвинуваченого у кримінальному провадженні № 12022041160000455, його не допитували як свідка, не оголошували підозру, не пред`являли обвинувачення. Під час досудового розслідування позивач неодноразово звертався до слідчого СВ Кам`янського РУП ГУНП в Дніпропетровській області Королевича О.В. із клопотанням про повернення мобільного телефону «іРhone» з ІМЕІ-1 358074290825911, ІМЕІ 
НОМЕР_2 з сім-картою № НОМЕР_3 , який йому належить на праві власності, проте жодної відповіді не отримав і питання щодо повернення телефону не вирішено.
Таким чином позивач вважав, що органами досудового розслідування було неправомірно вилучено належний йому телефон,чим спричинено матеріальну та моральну шкоду. У зв`язку із чим позивач просив стягнути відшкодування за спричинену шкоду саме діями органу досудового розслідування.
За таких обставин держава як учасник цивільних відносин є належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, однак в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав, тобто в особі органів досудового розслідування. Однак такий орган позивачем не зазначений в якості відповідача, як представника держави, що позбавляє суд можливості встановити фактичні обставини по справі, надати належну оцінку наданим доказам та запереченням сторін. 
Апелянт посилався на те, що суд першої інстанції не зазначив, чому дійшов висновку «що Держава Україна в особі Державної казначейської служби України є неналежним відповідачем». На обгрунтування своєї позиції судом зазначено лише, що позивачем не надано доказів, що Державною казначейською службою України порушено, не визнано чи оспорено права позивача. 
Проте судом першої інстанції в рішенні зазначено, що відповідно до покладених завдань Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду та не є порушником прав позивача в даному спорі.
Доводи про те, що висновки суду першої інстанції щодо належності відповідача - органів Національної поліції України могли би бути правозастосовними в разі, якщо б предметом спору було зобов`язання органу поліції повернути вилучене майно або визнання їх дій (бездіяльності) протиправними є безпідставними. Оскільки належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав. Позивач вважає, що його права порушені безпідставним вилученням органами досудового розслідування належного йому телефону, тобто державу як учасника цивільних відносин повинен представляти орган, який позивач зазначає порушником своїх прав.
З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції слід змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови. 
Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
За встановлених обставин  підстави для задоволення апеляційної скарги  відсутні, однак  апеляційним судом  доповнено мотивувальну чатсину рішенняч суду першої інстанції , про те це не призвело до неправильного вирішення справи, а тому судове рішення суду першої інстанції слід змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
З огляду на те, що апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, підстав для відшкодування, зміни або перерозподілу судових витрат у відповідності до ст.141 ЦПК України не має.

Керуючись ст.ст. 141, 368, 369, 376, 382,384 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - адвоката Носкова Є.В. залишити без задоволення.
Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 лютого 2025 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 09 грудня 2025 року.

Судді: