ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

08 січня 2026 року  м. Чернівці  Справа № 727/7757/25

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді-доповідача Лисака І.Н.,
суддів: Височанської Н.К., Перепелюк І.Б.,
за участю секретаря судового засідання: Сарган Ю.В.,
учасники справи:
позивач: ОСОБА_1 , яка виступає в інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , 
відповідач: ОСОБА_4 ,

при розгляді справи за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 22 жовтня 2025 року, ухваленого під головуванням судді Танасійчук Н.М., дата виготовлення повного тексту рішення 31.10.2025 року,
ВСТАНОВИВ:
У червні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про усунення від права на спадкування, в липні 2025 року подала уточнену позовну заяву (а.с.2-5, 23-26).
В обґрунтування вимог вказувала на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її колишній свекр ОСОБА_5 , після смерті якого відкрилася спадщина на належне останньому на праві власності майно.
Зазначала, що спадкоємцем першої черги за законом після смерті ОСОБА_5 є його син ОСОБА_4 , однак останній ухилявся від виконання своїх обов`язків щодо догляду за батьком, надання йому матеріальної чи будь-якої іншої допомоги, не цікавився станом його здоров`я й потребами, про що свідчить стан квартири покійного, яка була захаращена, й перебувала в антисанітарному стані від накопиченого сміття та зіпсованих речей, залишків їжі. 
Вказує, що нею понесені всі витрати, по`вязані з похованням ОСОБА_5 .
Наведене в сукупності свідчить про байдужість відповідача до умов проживання батька, ухилення від морального, реального й фактичного обов`язку щодо догляду за таким, а тому вважає, що спадкоємцями покійного ОСОБА_5 мають бути онуки, які звернулися до нотаріуса, і за заявами яких відкрита спадкова справа.

Провадження №22-ц/822/100/26
На підставі вище викладеного, посилаючись на норми права, які регулюють спірні правовідносини, просила прийняти рішення, яким усунути ОСОБА_4 від права на спадкування за законом та визнати право на спадкування за онуками померлого ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 22 жовтня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним рішенням ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права.
Наводить обставини, викладені в позовній заяві, вважає, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку про відсутність доказів безпорадного стану спадкодавця і факту ухилення відповідача від надання допомоги такому.
Крім того, вказує нові обставини з приводу того, що померлий ОСОБА_5 помер у віці 76 років від хронічної ішемічної хвороби серця, в нього існувала заборгованість за комунальні послуги, а зазначені докази не подавалися раніше, оскільки апелянт не є юристом й не усвідомлювала їх значення для справи.
Звертає увагу суду й на те, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, має заборгованість зі сплати аліментів на дітей.
З посиланням на норми права, що регулюють спірні правовідносини, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким її вимоги задовольнити.
У відзиві на апеляційну скаргу сторона відповідача просить рішення суду залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення. Вважає, що стороною позивача не доведено підстави для задоволення позову.
Заслухавши суддю-доповідача, осіб, які прийняли участь у справі, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов наступних висновків.
Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивачкою не доведено належними та допустимими доказами, що спадкодавець внаслідок похилого віку, хвороби, каліцтва, перебував у безпорадному стані і потребував допомоги саме від сина ОСОБА_4 . 
Також суд зазначив, що матеріали справи не містять доказів про те, що позивач, діючи в інтересах своїх малолітніх дітей, цікавилася життям та добробутом спадкодавця.
Посилання позивача як на підставу усунення від права на спадкування, на перебування відповідача за кордоном та наявність у нього можливості надавати батькові допомогу не є підставою для усунення останнього від спадкування у розумінні ч.5 ст.1224 ЦК України.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду та вважає, що рішення наведеним вимогам закону відповідає.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 (а.с.6). 
У відповідності до копії свідоцтва про поховання серії НОМЕР_2 , ОСОБА_1 здійснила поховання померлого ОСОБА_5 , що також підтверджується копіями товарного чеку та фіскального чеку (а.с.7-9).
ОСОБА_4 та ОСОБА_1 є батьками ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується копіями свідоцтв про народження серії НОМЕР_3 , НОМЕР_4 (а.с.10-11).
В письмових показах свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 вказано, що ОСОБА_4 не доглядав за своїм батьком, не надавав йому матеріальної допомоги, не забезпечував ліками, у похованні участі не приймав. Поховання ОСОБА_5 здійснила ОСОБА_1 (а.с.12-14).
З копій листа приватного нотаріуса Чернівецького міського нотаріального округу Куніциної І.Є. №7/02-14 від 15.01.2025 року та витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі №79713573 від 15.01.2025 року встановлено, що 15.01.2025 року відкрито спадкову справу №4/2025 щодо майна ОСОБА_5 за заявою ОСОБА_1 від імені ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (а.с.16-17).
Крім того, до апеляційної скарги додано копії: довідки про причину смерті ОСОБА_5 №1110 від 30.12.2024 року, розрахунку на оплату послуг з централізованого водопостачання та водовідведення за адресою АДРЕСА_1 , розрахунку на оплату послуг з постачання теплової енергії за адресою АДРЕСА_1 , позовної заяви про стягнення заборгованості за позовом КП «Містосервіс» до ОСОБА_9 (покійна матір спадкодавця); довідки про наявність заборгованості зі сплати аліментів та розрахунку заборгованості зі сплати аліментів боржника ОСОБА_4 .
Що стосується таких доказів, колегія вказує наступне.
У ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Положеннями ст.12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.ч.1, 5, 6 ст.81 ЦПК України).
Відповідно до ч.2-3 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Апеляційний суд зазначає, що застосуванню норм матеріального права передує встановлення обставин у справі та підтвердження їх відповідними доказами. Суд апеляційної інстанції має право досліджувати нові докази, якщо неподання таких доказів до суду першої інстанції зумовлене поважними причинами (поважність причин повинен довести заявник, який подає такі докази). Вказане положення закріплене законодавцем з метою забезпечення змагальності процесу в суді першої інстанції, де сторони повинні надати всі наявні в них докази, і недопущення зловживання стороною своїми правами.
Таким чином, тлумачення положень ч.4 ст.365, 367 ЦПК України дає можливість виснувати, що суд апеляційної інстанції, здійснюючи апеляційний розгляд справи, може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа, з доведених нею поважних причин, не мала можливості подати до суду першої інстанції. Разом з тим, вирішуючи питання стосовно прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, суд апеляційної інстанції зобов`язаний мотивувати свій висновок у відповідній ухвалі або в ухваленому судовому рішенні. Крім того, у разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів, зокрема, у відзиві на апеляційну скаргу.
Відповідно до п.2 ч.1 ст.43 ЦПК України учасники справи мають право подавати докази, яке у взаємозв`язку з положеннями ст.44 цього Кодексу повинно використовуватись добросовісно, а не всупереч завданню судочинства. Отже, учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.
Зазначене підтверджується численною, сталою й незмінною практикою Верховного Суду (різних юрисдикцій) з цього процесуального питання, яке має важливий вплив на дотримання принципів судочинства: змагальності, диспозитивності, рівності всіх учасників судового процесу, правової визначеності (див.: постанови Верховного Суду від 08 листопада 2023 року у справі №140/1322/22; від 15 травня 2019 року у справі №717/2052/16-ц, від 31 січня 2020 року у справі №370/999/16-ц, від 15 вересня 2020 року у справі №469/1044/17, від 31 серпня 2021 року у справі №903/1030/19, та інші).
Посилання апелянта (позивача у справі) як підставу подання нових доказів – необізнаність у їх необхідності, оскільки остання не юрист, судом апеляційної інстанції відхиляється та не приймається, оскільки ОСОБА_1 не вказала на поважність причин неподання цих доказів до суду першої інстанції.
Щодо суті спору, то колегія суддів зазначає таке.
Згідно з ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Звернувшись до суду з цим позовом ОСОБА_1 посилалася на наявність підстав, визначених ч.5 ст.1224 ЦК України, для усунення відповідача від права на спадкування за законом, стверджуючи, що ОСОБА_4 , будучи сином спадкодавця ОСОБА_5 , який через похилий вік та хворобу потребував постійного піклування і догляду, ухилявся від надання йому допомоги.
Відповідно до ст.ст.1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст.1217 ЦК України).
Частиною 5 ст.1224 ЦК України передбачено, що за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.
З правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 01 лютого 2022 року у справі №759/18917/17, вбачається, що у справах про усунення від права на спадкування відповідно до ч.5 ст.1224 ЦК України суд має встановити сукупність таких обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Лише при одночасному настанні наведених обставин та їх доведеності в сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування. Безпорадним необхідно розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який її потребував, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю. Тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Крім цього, суд має з`ясувати, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб, чи мав спадкоємець матеріальну та фізичну змогу надавати таку допомогу. 
Так, факт ухилення особи від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади). При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов`язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов`язку.
Верховним Судом сформовано усталену судову практику щодо застосування ч.5 ст.1224 ЦК України (див. зокрема постанови від 14 листопада 2018 року у справі №712/4709/15, від 04 березня 2019 року у справі №321/1573/17, від 17 липня 2019 року у справі №676/5086/15-ц, від 02 лютого 2022 року у справі №706/445/20, від 31 травня 2022 року у справі №323/288/21, від 16 березня 2023 року у справі №185/6281/21, від 26 червня 2023 року у справі №466/6613/20).
Згідно із висновками Верховного Суду, для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно до ч.5 ст.1224 ЦК України має значення сукупність таких обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Лише при одночасному настанні наведених обставин та їх доведеності у сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування.
Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.
Ухилення від надання допомоги спадкодавцеві, який її потребував, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій (див. постанови Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі №337/6000/15 та від 04 липня 2018 року у справі №404/2163/16).
У пункті 6 постанови Пленуму ВСУ від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз`яснено, що правило абзацу другого частини третьої статті 1224 ЦК України стосується особи, яка зобов`язана була утримувати спадкодавця згідно з нормами СК України. Факт ухилення особи від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади). При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов`язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов`язку. Непред`явлення спадкодавцем, який мав право на утримання, позову про стягнення аліментів до особи, яка претендує на спадщину, не є достатньою підставою для відмови в позові про усунення від права на спадкування.
Велика Палата Верховного Суду (див. пункт 81 постанови від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц) наголошує на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначає, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.
Згідно з матеріалами справи позивач вказала, що відповідач проживає за кордоном і надала суду першої інстанції лише докази на підтвердження родинних відносин між спадкодавцем та його спадкоємцями, наявність спадкового майна та заведення спадкової справи, а також письмові показання свідків, які є ідентичними.
Суд першої інстанції за результатами належної оцінки наявних у справі доказів дійшов цілком обґрунтованого висновку, що наданих позивачкою доказів недостатньо для доведення сукупності обставин, необхідних для усунення відповідача на підставі ч.5 ст.1224 ЦК України від спадкування за законом після смерті батька, оскільки не доведено, що ОСОБА_5 перебував у безпорадному стані, потребував допомоги відповідача, а він міг надавати таку допомогу, однак умисно ухилявся.
Колегія суддів звертає увагу, що районний суд не перешкоджав позивачці у здійсненні нею процесуальних прав та обов`язків щодо надання доказів на підтвердження позовних вимог, а апелянтом не мотивовано та не доведено, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права щодо порядку та оцінки доказів, зокрема, отримання доказів та/або дослідження доказів.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження в суді першої інстанції.
Інші наведені в апеляційній скарзі доводи висновків суду не спростовують, на законність рішення суду першої інстанції не впливають.
Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст.374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 22 жовтня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Суддя-доповідач     І.Н. Лисак

Судді:      Н.К. Височанська

І.Б. Перепелюк