ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2025 року 
м. Київ

справа № 380/14720/22
адміністративне провадження № К/990/38422/24 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача Мацедонської  В.  Е.,
суддів: Білак М.В., Мельник-Томенко Ж.М.
розглянув у порядку письмового провадження у касаційній інстанції адміністративну справу
за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Львівській області про визнання протиправними дій,
за касаційною скаргою ОСОБА_1 
на ухвалу Восьмого апеляційного адміністративного суду від 06 серпня 2024 року (суддя-доповідач Курилець А.Р., судді: Мікула О.І., Пліш М.А.)
та ухвалу Восьмого апеляційного адміністративного суду від 11 вересня 2024 року (суддя-доповідач Курилець А.Р., судді: Матковська З.М., Пліш М.А.)
Короткий зміст позовних вимог
У жовтні 2022 року ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивачка) звернулася до Львівського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції у Львівській області (далі - ГУ НП у Львівській області, відповідач), в якому просила:
- визнати протиправними дії під час прийняття рішення про надання відпустки (наказ Головного управління Національної поліції у Львівській області від                           05 серпня 2022 року №154 о/с-в) та які полягають в самостійному поділі щорічної чергової відпустки за 2022 рік на частини, без погодження з позивачкою, та встановленою забороною вільно пересуватися територією України та виїзді за межі території України. 
В обґрунтування позовних вимог вказує, що позивачка звернулась з рапортом на ім`я начальника ГУ НП у Львівській області з проханням надати їй відпустку тривалістю 11 днів та вказала, що планує відбувати відпустку за межі області, а також за кордон.
Між тим, як зазначає позивачка, відповідач, приймаючи рішення про надання їй щорічної відпустки за 2022 рік, допустив низку порушень: 1) позивачку своєчасно не проінформовано про надання їй відпустки ні усно, ні письмово; витяг з наказу для ознайомлення не надано ні завчасно, ні станом на день початку відпустки; 2) встановлено заборону виїзду за межі Львівської області під час відпустки, що є грубим порушення конституційних прав на відпочинок та вільне пересування; 3) рішення про скорочення строку надання відпустки з 11 діб до 10 діб прийнято відповідачем без погодження з позивачкою.
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 16 січня 2023 року, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 02 травня 2023 року, в задоволенні позову ОСОБА_1 до ГУНП у Львівській області про визнання протиправними дій відмовлено.
Постановою Верховного Суду від 30 січня 2024 року рішення Львівського окружного адміністративного суду від 16 січня 2023 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 02 травня 2023 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції - Львівського окружного адміністративного суду.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 13 червня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Львівській області про визнання протиправними дій відмовлено.
Не погодившись із прийнятим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу.
Ухвалою судді Восьмого апеляційного адміністративного суду від 18 липня                 2024 року апеляційну скаргу залишено без руху у зв`язку з невідповідністю апеляційної скарги вимогам статті 296 Кодексу адміністративного судочинства України, а саме: не додано документа про сплату судового збору та надано десятиденний строк з дня вручення копії цієї ухвали для усунення виявлених недоліків.
При цьому суд апеляційної інстанції відхилив покликання позивачки про відсутність у останньої обов`язку зі сплати судового збору з огляду на те, що спір стосується тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України та пов`язаний з дискримінацією, оскільки позивачка фактично оскаржує наказ ГУНП у Львівській області від 05 серпня 2022 року №154 о/с-в і такі вимоги підлягають оплаті судовим збором, які позивачка неодноразово сплачувала як в суді першої, так і судах апеляційної та касаційної інстанцій  в межах розгляду цієї справи.
Ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 06 серпня 2024 року відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору за подання апеляційної скарги. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 13 червня 2024 року у справі № 380/14720/22 повернуто скаржнику.
Так, вирішуючи питання про звільнення позивачки від сплати судового збору, суд апеляційної інстанції виходив з того, що Законом України "Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні" від 06 вересня 2012 року № 5207-VI (далі - Закон № 5207-VI) внесено зміни до частини першої статті 5 Закону України "Про судовий збір", а саме доповнено пунктом 6-1 такого змісту: "позивачі - за подання позовів щодо спорів, пов`язаних із дискримінацією". Цей закон набрав чинності з 04 жовтня 2012 року.
Разом із тим, Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сплати судового збору" від 22 травня 2015 року №484-VIII статтю п`яту Закону України "Про судовий збір" від 08 липня 2011 року № 3674-VI викладено у новій редакції, в якій передбачено вичерпний перелік осіб, які звільняються від сплати судового збору. Проте позивачі за подання позовів щодо спорів, пов`язаних із дискримінацією до зазначеного кола осіб не відносяться. Цей закон набрав чинності з 01 вересня 2015 року.
Таким чином у період з 04 жовтня 2012 року до 01 вересня 2015 року позивачі за подання позовів щодо спорів, пов`язаних із дискримінацією, були звільнені від сплати судового збору.
ОСОБА_1 з апеляційною скаргою на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 13 червня 2024 року звернулася у липні 2024 року.
З підстав наведеного суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що  на момент звернення ОСОБА_1 з апеляційною скаргою 15 липня 2024 року Законом України "Про судовий збір" не передбачено пільг щодо сплати судового збору для позивачів за подання позовів щодо спорів, пов`язаних із дискримінацією.
Щодо посилань на пункт 18 частини другої статті 3 Закону України "Про судовий збір", за яким судовий збір не справляється за подання позовної заяви, апеляційної скарги у справах про тимчасове обмеження права громадян України на виїзд за межі України, суд апеляційної інстанції зазначив, що пункт 18 частини другої статті 3 Закону України "Про судовий збір" стосується саме позовної заяви, апеляційної скарги у справах про тимчасове обмеження права громадян України на виїзд за межі України, поданих в порядку статті 289-2 Кодексу адміністративного судочинства України.
Однак розглядуваний спір не належить до визначеної ст. 289-2 Кодексу адміністративного судочинства України категорії справи.
Щодо посилання позивачки на те, що предметом позову є захист соціальних, трудових прав, як підставу звільнення від сплати судового збору, суд апеляційної інстанції зазначив, що питання, зокрема, звільнення від сплати судового збору знаходиться у межах суддівського розсуду, який може бути реалізований за наявності певних обставин, які мають бути підтверджені належними, допустимими, достатніми та достовірними доказами скрутного майнового стану сторони.   
Також суд апеляційної інстанції з посиланням на статтю 8  Закону України "Про судовий збір" наголосив, що одне лише посилання позивачки на те, що предметом позову в цій справі є захист соціальних, трудових прав не є достатньою підставою для звільнення останньої від сплати судового збору.
З підстав викладеного, а також з огляду на те, що у встановлений суддею-доповідачем строк особою, яка подала апеляційну скаргу, не усунуто недоліки апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність підстав для повернення апеляційної скарги.
08 серпня 2024 року ОСОБА_1 повторно звернулась з апеляційною скаргою на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 13 травня                         2024 року.
Ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 28 серпня 2024 року у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору за подання апеляційної скарги відмовлено. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 13 червня 2024 року у справі № 380/14720/22 залишено без руху.
Вирішуючи питання про наявність/відсутність підстав для звільнення позивачки від сплати судового збору, суд апеляційної інстанції з посиланням на статтю 8 Закону України "Про судовий збір" зазначив, що законодавець визначив вичерпний перелік умов, за наявності яких можливе зменшення судових витрат, яких зазнає сторона. Зокрема, особа, яка звертається до суду, має право подати відповідне клопотання, в якому навести обставини щодо її майнового стану, за наявності підстав, з якими закон пов`язує можливість реалізації судом повноважень зменшити розмір судових витрат стосовно сплати судового збору, якого зазнає сторона. Такі обставини мають бути підтверджені належними, допустимими, достатніми та достовірними доказами.
Також суд апеляційної інстанції зазначив, що саме на заявника покладається обов`язок щодо доведення фактів відповідно до його прохання про відстрочення та розстрочення сплати судового збору, зменшення його розміру або звільнення від його сплати; обов`язок сплатити судові збори встановлений відповідно до закону, має законну мету, а тому, за загальним правилом, не визнається судом непропорційним чи накладеним свавільно; застосовані згідно із законом процесуальні обмеження у формі обов`язку сплатити судовий збір, за загальним правилом, не зменшують для заявника можливості доступу до суду та не ускладнюють йому цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди самій суті цього права.
Ураховуючи наведене, а також з посиланням на практику Верховного Суду викладену в постановах від 29 вересня 2021 року у справі № 160/12251/20, від                 27 червня 2023 року у справі № 120/3505/22, суд апеляційної інстанції зауважив, що позивачкою відомості з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела/суми виплачених доходів та утриманих податків за попередній рік не подано, що унеможливлює підтвердження скрутного майнового стану сторони.
Отже, у задоволенні клопотання про звільнення від сплати судового збору за подання апеляційної скарги слід відмовити.
Ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 11 вересня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 13 червня 2024 року у справі № 380/14720/22 повернуто скаржнику.
Повертаючи апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції, керуючись частиною другою статті 296, пунктом 1 частини четвертої статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України, зазначив, що у встановлений суддею-доповідачем строк ОСОБА_1 вимоги ухвали Восьмого апеляційного адміністративного суду від 28 серпня 2024 року про залишення апеляційної скарги без руху не виконано, недоліки апеляційної скарги не усунуто.
Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги та відзиву на касаційну скаргу
09  жовтня 2024  року на адресу Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , у якій позивачка просить скасувати ухвалу Восьмого апеляційного адміністративного суду від 06 серпня 2024 року та ухвалу Восьмого апеляційного адміністративного суду від 11 вересня 2024 року, а справу направити до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.
На обґрунтування поданої касаційної скарги позивачка вказує на неправильне застосування судом апеляційної інстанції положень ч.2 ст. 8 Закону України «Про судовий збір» через призму п. 3 ч. 1 ст. 8 Закону України «Про судовий збір», положень підпункту 4 пункту 2 та пункту 3 Прикінцевих положень Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні», а також ч. 2 ст. 298 КАС України у взаємозв`язку із ч.ч. 2, 6 ст. 296 КАС України. 
Також позивачка зазначає про те, що, подаючи апеляційну скаргу 15 липня                      2024 року та 08 серпня 2024 року, у неї були наявні підстави, що передбачали безумовне звільнення від сплати судового збору з підстав, визначених підпунктом 4 пункту 2 та пункту 3 Прикінцевих положень Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» (від сплати судового збору звільняються позивачі за подання позовів щодо спорів, пов`язаних із дискримінацією).
Також позивачка зазначає, що конструкція частини першої статті 8 Закону України «Про судовий збір» сформульована в такий спосіб, що кожен із пунктів є самостійною підставою, яку може використати суд при вирішенні питання про звільнення від сплати судового збору (зокрема, пункт 3 - предметом спору є захист соціальних, трудових, сімейних, житлових прав, відшкодування шкоди здоров`ю).
Окрім того, позивачка просить Суд врахувати той факт, що оскарження нею постійного свавілля зі сторони ГУНП у Львівській області втягує останню у постійні судові процеси, які мають наслідком надмірні фінансові витрати, несплата яких фактично обмежить їй доступ до правосуддя.
12 грудня 2024 року відповідачем подано додаткові пояснення, у яких останній просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу Восьмого апеляційного адміністративного суду від 06 серпня 2024 року та ухвалу Восьмого апеляційного адміністративного суду від 11 вересня 2024 року без змін, обґрунтовуючи тим, що на момент звернення позивачки з апеляційними скаргами, Законом України «Про судовий збір» не було передбачено пільг щодо сплати судового збору для позивачів за подання позовів щодо спорів, пов`язаних із дискримінацією.
Що ж стосується посилань позивачки на норми Закону України «Про захист прав споживачів», відповідач вказує про те, що системне тлумачення норм статті 5 Закону України "Про судовий збір" та статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» дозволяє зробити висновок про те, що сама по собі відсутність такої категорії осіб як споживачі серед переліку осіб, які мають пільги щодо сплати судового збору, не може безумовно означати те, що споживачі такої пільги не мають або позбавлені. Оскільки така пільга встановлена спеціальною нормою (стаття 22 Закону України «Про захист прав споживачів»), що закріплена в законі, який гарантує реалізацію та захист прав споживачів.
У свою чергу, Закон України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» не містив і не містить прямої норми про звільнення від сплати судового збору в спорах, пов`язаних із дискримінацією.
Більш того, чинне національне законодавство не передбачає в жодному законі, в тому числі «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» спеціальну норму, яка б звільняла від сплати судового збору в спорах, пов`язаних із дискримінацією.
ГУНП у Львівській області наголошує на тому, що позивачка фактично оскаржувала наказ ГУНП у Львівській області від 05 серпня 2022 року №154 о/с-в, тобто рішення суб`єкта владних повноважень, при цьому в позовній заяві позивачка не наводила жодних аргументів, що свідчать про його дискримінуючий характер.
Посилаючись на норми Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні», відповідач зазначає, що «дискримінація» має місце лише тоді, коли порушення прав відбувається з причини певної ознаки особи. Таке тлумачення у повній мірі відповідає положенням частини першої статті 24 Конституції України і статті 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практиці Європейського суду з прав людини у справах про дискримінацію. 
Відтак, дискримінація означає менш прихильне поводження з особою, ніж з іншими в аналогічній ситуації, через певні ознаки цієї особи, однак позивачка не обґрунтувала, порівняно з якою особою чи групою осіб, та через які певні ознаки цієї особи (раса, колір шкіри, стать, вік та інше) вона опинилася в гіршому становищі, при цьому на такі обставини не посилалася.
20 грудня 2024 року позивачкою подано додаткові пояснення, у яких зазначено, що предметом судового розгляду у цій справі є ухвали суду апеляційної інстанції про повернення апеляційних скарг у зв`язку із несплатою судового збору позивачкою. Мотиви, якими керувався суд при ухваленні рішення - відсутність правових підстав (відсутні норми права) щодо звільнення від сплати судового збору позивачів у справах щодо дискримінації.
Предметом розгляду суду касаційної інстанції є перевірка наявності або відсутності права на звільнення від сплати судового збору позивачки у справах, що стосуються дискримінації.
Не є предметом перевірки Верховним Судом, на даному етапі судового розгляду, як хибно вважає відповідач, встановлення наявності чи відсутності вчинення у цій справі щодо позивачки дискримінаційних дій, їх форму та доцільність чи недоцільність, оскільки правову оцінку такому факту може надавати лише суд, який розглядатиме справу по суті позовних вимог, тобто апеляційний суд, у разі якщо ухвала про повернення апеляційної скарги буде скасована Верховним Судом.
Рух касаційної скарги
Ухвалою Верховного Суду від 21 листопада 2024  року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою на підставі частини третьої  статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України  (далі - КАС України).
Відповідно до Протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями (у зв`язку із обранням до Великої Палати Верховного Суду судді Губської О.А.) визначено склад колегії суддів: Мацедонська В.Е. (головуючий суддя), Білак М.В., Мельник-Томенко Ж.М. 
Ухвалою від 04 грудня 2025 року закінчено підготовчі дії у справі та призначено касаційну скаргу до розгляду в порядку письмового провадження відповідно до статті 345 КАС України з 05 грудня 2025 року .
Нормативне регулювання та висновки Верховного Суду
Верховний Суд, переглянувши оскаржувані судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судом норм процесуального права у спірних правовідносинах, відповідно до частини першої  статті 341 КАС України, виходить з такого.
Відповідно до ухвали Верховного Суду від 21 листопада 2024 року касаційне провадження у справі відкрито з метою перевірки доводів касаційної скарги про неправильне застосування ч. 2 ст. 8 Закону України «Про судовий збір» через призму п. 3 ч. 1 ст. 8 Закону України «Про судовий збір», положення підпункту 4 пункту 2 та пункту 3 Прикінцевих положень Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні», а також порушення ч. 2 ст. 298 КАС України у взаємозв`язку із ч.ч. 2, 6 ст. 296 КАС України, що є підставою касаційного оскарження згідно з частиною третьою статті 328 КАС України.
У цій справі, приймаючи ухвали від 06 серпня 2024 року та 11 вересня 2024 року про повернення апеляційних скарг позивачки на підставі частини другої статті 298 КАС України, суд апеляційної інстанції виходив з того, що недоліки апеляційних скарг не усунуті, що має наслідком повернення апеляційних скарг особі, яка їх подала.
Переглянувши оскаржувані судові рішення в межах доводів і вимог касаційної скарги, Верховний Суд зазначає таке.
Забезпечення права на апеляційний перегляд справи є однією з основних засад судочинства та гарантується приписами пункту 8 частини першої статті 129 Конституції України.
Право на доступ до суду не є абсолютним та може бути обмеженим. Це допускається, оскільки право доступу до суду за своєю природою вимагає державного регулювання, що може змінюватися в часі та на місці відповідно до потреб та ресурсів громади та окремих осіб. Сплата судового збору за подання заяв, скарг до суду є складовою доступу до правосуддя.
Однією з гарантій реалізації права на судовий захист в аспекті доступу до правосуддя є встановлення законом помірного судового збору для осіб, які звертаються до суду. Це відповідає Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо заходів, що полегшують доступ до правосуддя від                       14 травня 1981 року № R (81): "В тій мірі, в якій судові витрати становлять явну перешкоду доступові до правосуддя, їх треба, якщо це можливо, скоротити або скасувати" (підпункт 12 пункту D).
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своїй практиці неодноразово зауважував, що вимога сплатити судовий збір не порушує право заявників на доступ до правосуддя, оскільки судовий збір є певним законним обмежувальним заходом, який є формою регулювання доступу до суду, а також попередження подання необґрунтованих та безпідставних позовів та перенавантаження судів. Таке обмеження не може розглядатись як таке, що саме по собі суперечить пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована згідно із Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, який гарантує кожному право на розгляд його справи судом.
Право на апеляційне оскарження реалізується у спосіб подання в установленому порядку апеляційної скарги, форма та зміст якої також визначається процесуальним законом (стаття 296 КАС України).
У силу пункту 1 частини п`ятої  статті 296 КАС України  до апеляційної скарги додається документ про сплату судового збору.
Якщо апеляційна скарга подається особою, звільненою від сплати судового збору відповідно до закону, у ній зазначаються підстави звільнення від сплати судового збору (частина шоста  статті 296 КАС України).
Відповідно до частини другої статті 298 КАС України до апеляційної скарги, яка оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 296 цього Кодексу, застосовуються положення статті 169 цього Кодексу.
Згідно з частиною першою статті 169 КАС України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, встановлених статтями 160, 161 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня подання позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.
Відповідно до частини другої статті 169 КАС України в ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху. Якщо ухвала про залишення позовної заяви без руху постановляється з підстави несплати судового збору у встановленому законом розмірі, суд в такій ухвалі повинен зазначити точну суму судового збору, яку необхідно сплатити (доплатити).
Пунктом 1 частини четвертої статті 169 КАС України передбачено, що позовна заява повертається позивачеві, якщо, зокрема, він не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк.
Таким чином, ненадання скаржником документа про сплату судового збору є підставою для залишення позовної заяви чи апеляційної скарги без руху, які у разі неусунення такого недоліку повертаються особі, яка її подала.
Відповідно до статей 1 та 2 Закону України "Про судовий збір" судовий збір - збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом; судовий збір включається до складу судових витрат; платники судового збору - це громадяни України, іноземці, особи без громадянства, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні) та фізичні особи - підприємці, які звертаються до суду чи стосовно яких ухвалене судове рішення, передбачене цим Законом.
Таким чином, судові витрати - це передбачені законом витрати (грошові кошти) сторін, інших осіб, які беруть участь у справі, понесені ними у зв`язку з її розглядом та вирішенням, а у випадках їх звільнення від сплати - це витрати держави, які вона несе у зв`язку з вирішенням конкретної справи.
Повертаючись до обставин цієї справи, Суд зазначає, що позивачка у поданих нею до суду апеляційної інстанції апеляційних скаргах, клопотаннях про звільнення від сплати судового збору, а також в касаційній скарзі вказує про те, що вона звільнена від сплати судового збору відповідно до пункту 6-1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» (від сплати судового збору звільняються позивачі за подання позовів щодо спорів, пов`язаних із дискримінацією), а також з підстав, визначених пунктом 3 частини першої статті 8 Закону України «Про судовий збір» (справи, в яких предметом позову є захист соціальних, трудових, сімейних, житлових прав).
Щодо посилань позивачки на неправильне застосування положень підпункту 4 пункту 2 та пункту 3 Прикінцевих положень Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні», колегія суддів зазначає таке.
Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначено  Законом України від 08 липня 2011 року №  3674-VI «Про судовий збір»  (далі -  Закон №  3674-VI).
Законом України "Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні" від 06 вересня 2012 року № 5207-VI (далі - Закон № 5207-VI) внесено зміни до частини першої статті 5 Закону № 3674-VI, а саме доповнено пунктом 6-1 такого змісту: "позивачі за подання позовів щодо спорів, пов`язаних із дискримінацією". Цей закон набрав чинності з 04 жовтня 2012 року.
Разом із тим, Законом України від 22 травня 2015 року N 484-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сплати судового збору" статтю п`яту Закону України № 3674-VI викладено у новій редакції, в якій передбачено вичерпний перелік осіб, які звільняються від сплати судового збору. Проте позивачі за подання позовів щодо спорів, пов`язаних із дискримінацією, до зазначеного кола осіб не відносяться. Цей закон набрав чинності з 01 вересня 2015 року.
Відповідно до пояснювальної записки до проєкту Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сплати судового збору» його метою є запровадження єдиного підходу до визначення ставки судового збору, встановлення обґрунтованих та, відповідно, справедливих ставок судового збору, враховуючи соціально-економічну ситуацію в державі, зменшення числа осіб, звільнених від сплати судового збору, а також подвоєння надходжень до Державного бюджету України від його сплати, що значно підвищить рівень гарантованої Конституцією України доступності правосуддя шляхом кращого забезпечення здійснення судочинства та функціонування органів судової влади, матеріально-технічного забезпечення судів та відповідно їх фінансової незалежності.
Водночас, необхідність прийняття цього законопроєкту обґрунтована недосконалістю правового регулювання щодо визначення платників, об`єктів та розмірів ставки судового збору, звільнення від сплати судового збору, а також необґрунтованим збільшенням кола осіб, звільнених від сплати судового збору, внаслідок численних змін до Закону України «Про судовий збір». 
Таким чином у період з 04 жовтня 2012 року до 01 вересня 2015 року позивачі за подання позовів щодо спорів, пов`язаних із дискримінацією, були звільнені від сплати судового збору.
Між тим, як встановлено судом апеляційної інстанції та матеріалами справи підтверджено, ОСОБА_1 з апеляційною скаргою на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 13 червня 2024 року звернулася 15 липня 2024 року.
З підстав викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду апеляційної інстанції, що на момент звернення ОСОБА_1 з апеляційною скаргою 15 липня 2024 року Законом України "Про судовий збір" не передбачено пільг щодо сплати судового збору для позивачів за подання позовів щодо спорів, пов`язаних із дискримінацією.
Посилання ОСОБА_1 на підпункт 4 пункту другого Розділу IV «Прикінцеві положення» Закону України "Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні", як на підставу звільнення від сплати судового збору, є безпідставними, оскільки саме цією нормою було внесено зміни до статті 5 Закону України "Про судовий збір", які у подальшому були виключені (у зв`язку із викладенням у новій редакції цієї статті згідно з Законом України від 22 травня 2015 року № 484-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сплати судового збору").
Подібний висновок викладено в постановах Верховного Суду 10 липня 2019 року у справі №202/1915/16-ц, від 12 лютого 2025 року у справі №758/8438/21.
Щодо посилань позивачки на неправильне застосування положень частини другої статті 8 Закону України «Про судовий збір» через призму пункту 3 частини першої статті 8 Закону України «Про судовий збір», оскільки предметом позову є захист соціальних, трудових прав, як підставу звільнення від сплати судового збору, Суд зазначає таке.
За змістом частин першої, другої статті 132 КАС України, судовий збір входить до складу судових витрат, а його розмір та порядок сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.
Питання звільнення від сплати судового збору як складової судових витрат, зменшення його розміру, відстрочення чи розстрочення його сплати регулюються частиною першою статті 133 КАС України, відповідно до якої суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою зменшити розмір належних до оплати судових витрат чи звільнити від їх оплати повністю або частково, чи відстрочити або розстрочити сплату судових витрат на визначений строк.
Умови, за яких суд може, зокрема, звільнити від сплати судового збору або відстрочити його сплату та перелік суб`єктів, до яких таке звільнення (відстрочення) застосовується, визначені статтею 8 Закону № 3674-VI.
Так, частиною другою статті 8 Закону України «Про судовий збір» визначено, що суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 8 Закону України «Про судовий збір», враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі за умови, коли предметом позову є захист соціальних, трудових, сімейних, житлових прав, відшкодування шкоди здоров`ю.
Насамперед варто зауважити, що Законом України «Про судовий збір» визначений перелік осіб, які безумовно звільнені від сплати судового збору у всіх інстанціях у силу закону, який наділяє їх певним статусом, або виходячи із чітко визначеного предмета спору. Цей перелік наведений у статті 5 зазначеного Закону та є вичерпним. Між тим, як вже мовилось, позивачка до зазначеного кола осіб не відноситься.
З аналізу статті 8 Закону України «Про судовий збір» вбачається, що законодавець, застосувавши конструкцію «суд, враховуючи майновий стан сторони, може…», тим самим визначив, що питання звільнення, зменшення розміру, відстрочення чи розстрочення сплати судового збору осіб, є правом, а не обов`язком суду навіть за наявності однієї з умов для такого звільнення, зменшення розміру, відстрочення чи розстрочення.
Відстрочення (розстрочення) сплати судового збору, а також звільнення від його сплати або зменшення його розміру з підстав, передбачених статтею 8 Закону України «Про судовий збір», є прерогативою суду, який вирішує питання про відкриття провадження (прийняття заяви, скарги тощо).
Зазначені норми є диспозитивними і встановлюють не обов`язок, а право суду на власний розсуд звільнити особу від сплати судового збору (відстрочити, розстрочити його сплату або зменшити його розмір).
Особа, яка заявляє відповідне клопотання, згідно із частиною першою статті 77 КАС України повинна навести доводи і подати докази на підтвердження того, що її майновий стан перешкоджав (перешкоджає) сплаті нею судового збору у встановленому законодавством порядку і розмірі.
Для вирішення зазначеного питання необхідним є доведення особою, яка звертається із відповідним клопотанням, фінансової неможливості сплатити судовий збір.
Колегія суддів зауважує, що визначення майнового стану сторони є оціночним та залежить від доказів, якими обґрунтовується рівень її майнового стану. Доказами рівня майнового стану можуть бути документи, які підтверджують скрутний майновий стан особи, що, відповідно, унеможливлює сплату нею судових витрат. Якщо залежно від рівня майнового стану сторона позбавлена можливості сплатити судовий збір, то такі обставини можуть бути підставою для відстрочення (розстрочення) сплати судового збору, звільнення від його сплати.
Висновки аналогічного змісту містяться у постановах Верховного Суду від                         20 лютого 2020 року у справі №420/1582/19 , від 17 вересня 2020 року у справі № 460/3138/19 і підстави для відступлення від них відсутні.
У цій справі при зверненні до суду з апеляційними скаргами на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 13 червня 2024 року, ОСОБА_1 подавала клопотання про звільнення її від сплати судового збору. В обґрунтування зазначених клопотань позивачка, зокрема, вказувала про те, що предметом спору є захист соціальних, трудових прав.
Як слідує з ухвали про повернення апеляційної скарги від 06 серпня 2024 року, суд апеляційної інстанції, відмовляючи у задоволенні клопотання про звільнення від сплати судового збору, зокрема, виходив з того, що позивачкою не надано належних доказів незадовільного майнового стану, що унеможливлює сплату судового збору. Водночас, лише посилання про те, що предметом позову є захист соціальних, трудових прав, не є достатньою підставою для звільнення скаржника від сплати судового збору. З огляду на те, що позивачкою не усунуто недоліки апеляційної скарги у визначений судом строк суд апеляційної інстанції повернув апеляційну скаргу відповідно до вимог частини другої статті 298, пункту 1 частини четвертої статті 169 КАС України.
Відповідно до приписів статті 169 КАС України повернення апеляційної скарги не позбавляє особу права повторного звернення.
ОСОБА_1 таким правом скористалась та повторно звернулась до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою та клопотанням про звільнення від сплати судового збору, в якому просила звільнити її від сплати судового збору, оскільки предметом позову є захист соціальних, трудових прав (пункт 3 частина перша статті 8 Закону України «Про судовий збір »), а також врахувати, що оскарження постійного свавілля зі сторони ГУНП у Львівській області втягує її у постійні судові процеси, які мають наслідком надмірні фінансові витрати, несплата яких фактично обмежить їй доступ до правосуддя.
Ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 28 серпня                  2022 року у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору за подання апеляційної скарги відмовлено, апеляційну скаргу залишено без руху.
Відмовляючи у задоволенні клопотання про звільнення від сплати судового збору, суд апеляційної інстанції виходив з того, що апелянтом не надано жодних доказів незадовільного майнового стану, що унеможливлює сплату судового збору; апеляційну скаргу залишено без руху та встановлено десятиденний строк для усунення недоліку апеляційної скарги, шляхом надіслання до суду апеляційної інстанції оригіналу документу про сплату судового збору.
Колегія суддів зазначає, що залишення апеляційної скарги без руху - це процесуальна дія, яка застосовується судом з метою усунення апелянтом недоліків апеляційної скарги та дотримання порядку її подання.
Як правильно зазначено судом апеляційної інстанції, Закон № 3674-VI не містить вичерпного й чітко визначеного переліку документів, які можливо вважати такими, що підтверджують майновий стан особи, і у кожному конкретному випадку суд установлює можливість особи сплатити судовий збір на підставі поданих нею доказів щодо її майнового стану за своїм внутрішнім переконанням. 
Втім, усталеним у правозастосовній практиці судів є підхід, відповідно до якого належним доказом для указаних цілей є довідки/відомості з реєстрів, що адмініструються Державною податковою службою України та Пенсійним фондом України (їхніми територіальними органами).
Так, у постанові Верховного Суду від 23 листопада 2023 року у справі №215/7312/20 зазначено, що вирішуючи питання про звільнення від сплати судового збору, суд ураховує майновий стан сторони, який є оціночним і залежить від доказів, якими обґрунтовується рівень її майнового стану. Такими доказами можуть слугувати: довідка органу Пенсійного фонду України про розмір виплаченої пенсії за попередній календарний рік разом із довідкою органу доходів і зборів про відсутність інших доходів за попередній календарний рік.
Як наголошено у постанові Верховного Суду у справі №160/12251/20 від                                      29 вересня 2021 року, документом, який відображає всю суму доходу позивача за попередній календарний рік може бути, зокрема, довідка про суми виплачених доходів та утриманих податків, яка формується на підставі відомостей, що містяться у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків.
Така правова позиція підтримана Верховним Судом у постановах від 27 червня 2023 року у справі № 120/3505/22, від 02 листопада 2023 року у справі № 120/6039/22, від 18 січня 2024 року у справі № 520/495/23, від 30 квітня 2025 року у справі № 207/1966/24.
З підстав наведеного, колегія суддів доходить висновку, що   ОСОБА_1 не була позбавлена можливості на підтвердження зазначених у клопотанні обставин подати до суду апеляційної інстанції, зокрема, довідку податкового (фіскального) органу про одержані доходи за попередній календарний рік, а також довідку про перелік відкритих в банківських установах розрахункових та інших рахунків та відповідні довідки із цих банківських установ про стан рахунків ( в тому числі банківські документи про відсутність на рахунку коштів); довідки, що у заявника відсутнє рухоме чи нерухоме майно, цінні папери, акції, активи у фінансових установах, тощо.
Проте у встановлений суддею-доповідачем строк позивачкою не усунуто недоліків апеляційної скарги, тому Восьмий апеляційний адміністративний суд, ухвалою від 11 вересня 2024 року повернув апеляційну скаргу ОСОБА_1 згідно з частиною другою статті 298, пунктом 1 частини четвертої статті 169 КАС України.
Колегія суддів погоджується з висновком суду апеляційної інстанції, що одне лише посилання ОСОБА_1 про те, що предметом позову в цій справі є захист соціальних, трудових прав не є достатньою підставою для звільнення останньої від сплати судового збору, оскільки в силу частини першої статті 8 Закону України «Про судовий збір» суд може своєю ухвалою за клопотанням сторони звільнити її від сплати судового збору, зокрема, у справах, де предметом позову є захист соціальних, трудових прав, однак враховуючи майновий стан цієї особи.
Водночас із матеріалів справи слідує, що ОСОБА_1 не надала доказів, які підтверджують обставини, що дають підстави вважати, що її майновий стан дійсно перешкоджає сплаті нею судового збору в установленому порядку і розмірі.
Верховний Суд зауважує, що закладена у чинному законодавстві вимога щодо справляння особами судового збору при зверненні до суду є обов`язковою для усіх учасників справи. Тому реагування судом у процесуальний спосіб на недотримання позивачкою цієї вимоги за відсутності на те правових підстав не може трактуватися як надмірний формалізм з боку суду.
Підсумовуючи вищенаведене, колегія суддів уважає, що суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для повернення апеляційних скарг згідно з вимогами частини другої статті 298 КАС України, пункту 1 частини четвертої статті 169 КАС України.
Водночас, посилання позивачки на висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 753/12781/23, є безпідставними, оскільки у цій постанові Суд дійшов висновку, що відсутність такої категорії осіб як споживачі серед переліку осіб, які мають пільги щодо сплати судового збору, не може безумовно означати те, що споживачі такої пільги не мають або позбавлені. Така пільга встановлена спеціальною нормою (стаття 22 Закону України «Про захист прав споживачів»), що закріплена в законі, який гарантує реалізацію їх захист прав споживачів.
Водночас, в даному випадку така пільга спеціальним законом не встановлена, а також відсутня в Законі України «Про судовий збір».
Відповідно до частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки судом апеляційної інстанції постановлено законні та обґрунтовані ухвали, які відповідає вимогам процесуального закону, касаційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, а судові рішення - без змін.
Судові витрати
З огляду на результат касаційного розгляду справи судові витрати не розподіляються.
Керуючись статтями 341, 345, 350, 355, 356, 359 КАС України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Восьмого апеляційного адміністративного суду від 06 серпня 2024 року та ухвалу Восьмого апеляційного адміністративного суду від 11 вересня 2024 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Суддя-доповідач                                                                                                                                          В.Е. Мацедонська
Судді                                                                                                                                                                                  М.В. Білак
                                                                                          Ж.М. Мельник-Томенко