ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

06 січня 2026 року 	м. Дніпро	справа № 160/7752/25	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді Дурасової Ю.В. (доповідач),
суддів: Лукманової О.М., Божко Л.А., 
розглянувши в порядку письмового провадження в м.Дніпрі апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області 
на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29.07.2025 року (головуючий суддя Ремез К.І.) 
в адміністративній справі №160/7752/25 за позовом ОСОБА_1 до відповідачів: Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області, Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити певні дії, - 

ВСТАНОВИВ:

Позивачка, ОСОБА_1 , звернулася 13.03.2025 до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовною заявою до відповідачів: Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області (відповідач-1), Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (відповідач-2), в якій просила:
- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області від 17.02.2025 №045750030971;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області зарахувати період навчання з 01.09.1982 по 01.03.1984 відповідно до диплому від 01.03.1984 серії НОМЕР_1 , період роботи на території Литовської Республіки з 12.03.1984 по 13.03.1985, з 18.03.1985 по 10.05.1990, з 13.11.1990 по 12.10.1993, період підприємницької діяльності з 01.04.2003 по 31.12.2003 до загального страхового стажу ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) та здійснити призначення пенсії за віком з моменту виникнення права, тобто з 27.01.2025. 
Позов обґрунтований тим, що 23.01.2025 позивач звернулась до ГУ ПФУ в Дніпропетровській області із заявою про призначення пенсії за віком. Заява була опрацьована ГУ ПФУ в Хмельницькій області (відповідач-1). Рішенням від 17.02.2025 №045750030971 у призначенні пенсії відмовлено через відсутність необхідного страхового стажу (зазначено 20 років 2 місяці 24 дні, а з урахуванням пункту 3-1 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» – 24 роки 7 місяців 19 днів), тоді як необхідний стаж становить 32 роки.
Позивач вважає, що відповідач-1 протиправно не зарахував до страхового стажу наступні періоди:
- період навчання з 01.09.1982 по 01.03.1984. Відмовлено через невідповідність прізвища « ОСОБА_2 » у дипломі російській сторінці паспорта « ОСОБА_3 ». Позивач стверджує, що диплом серії НОМЕР_1 від 01.03.1984 та виписка до нього містять усі необхідні відомості про навчання, підписи та печатку. Також трудова книжка позивачки містить запис про навчання у Вільнюському ТУ-47 у цей період. Позивач посилається на норми Порядку № 22-1, які зобов`язують Пенсійний фонд витребовувати додаткові документи та надавати допомогу особам у їх отриманні, та вважає, що відповідач-1 не здійснив належних дій для підтвердження стажу, поклавши тягар доведення на позивача.
- періоди роботи на території Республіки Литви з 12.03.1984 по 13.03.1985, з 18.03.1985 по 10.05.1990, з 13.11.1990 по 12.10.1993. Відмовлено через відсутність підтвердження компетентними органами Республіки Литви (формуляр ІЛ7ЛА 5). Позивач зазначає, що її трудова книжка містить записи про роботу на території Литовської ССР у зазначені періоди. Згідно з Договором про соціальне забезпечення між Україною та Литовською Республікою від 23.04.2001 (з урахуванням змін від 29.09.2022), страховий стаж, набутий до 01.01.1992 на території колишнього СРСР (включно з Литовською РСР), зараховується для призначення пенсії в Україні компетентною установою тієї Сторони, на території якої особа проживає в момент звернення за призначенням пенсії. Отже, вимога про надання формуляра ІЛ7ЛА 5 для стажу, набутого до 01.01.1992, є необґрунтованою;
- період підприємницької діяльності з 01.04.2003 по 31.12.2003 та з 01.01.2004 по 30.06.2005, з 01.08.2005 по 31.12.2005. Відмовлено через відсутність інформації про сплату страхових внесків. Позивач посилається на Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV та Закон України «Про пенсійне забезпечення» №1788-ХІІ, а також Постанову КМУ №637 від 12.08.1993, які визначають порядок зарахування стажу, набутого до 01.01.2004. 
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29.07.2025 року позов задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області від 17.02.2025 №045750030971 про відмову в призначенні пенсії ОСОБА_1 .
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 23.01.2025 про призначення пенсії за віком, зараховуючи до її страхового стажу наступні періоди: 
період навчання з 01.09.1982 по 01.03.1984; 
періоди роботи на території Республіки Литви з 12.03.1984 по 13.03.1985, з 18.03.1985 по 10.05.1990, з 13.11.1990 по 12.10.1993 з урахуванням висновків суду.
В іншій частині позовних вимог - відмовлено. 
Свою позицію суд першої інстанції обґрунтував тим, позивач надав копію диплому серії НОМЕР_1 від 01.03.1984 та виписку до нього, які містять відомості про період навчання з 01.09.1982 по 01.03.1984, підписи посадових осіб та печатку навчального закладу. Крім того, трудова книжка позивачки містить запис про цей період навчання.
Вказав, що оскільки всі зазначені періоди роботи позивачки на території Литовської РСР припадають на час до 01.01.1992 року, вони повинні бути зараховані для призначення пенсії в Україні згідно з українським законодавством та умовами зазначеного Договору. Вимога Пенсійного фонду про надання формуляру ІЛ7ЛА 5 для підтвердження стажу, набутого до 01.01.1992, є безпідставною, оскільки такий стаж підлягає зарахуванню за місцем проживання особи в момент звернення.
Зазначив, що за загальним правилом, до 01.01.2004 для фізичної особи-підприємця важливим є факт здійснення підприємницької діяльності та сплата відповідних внесків до Фонду соціального страхування, які тоді зараховувалися до трудового стажу.
Щодо періодів з 01.01.2004 періоди припадають на дію Закону №1058-IV суд зазначив, що оскільки відповідач не надав жодних аргументів або доказів на спростування, дійшов висновку зобов`язати його повторно розглянути заяву позивача, врахувавши всі надані документи та вимоги законодавства.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.
Вказує, що суд першої інстанції дійшов до помилкових висновків щодо наявності підстав для зарахування ОСОБА_1 до страхового стажу: 
період навчання з 01.09.1982 по 01.03.1984 відповідно до диплому від 01.03.1984 НОМЕР_1 оскільки зазначене прізвище заявниці російською мовою « ОСОБА_2 » не відповідає російській сторінці паспорта « ОСОБА_3 »; 
періоди роботи з 12.03.1984 по 13.03.1985, з 18.03.1985 по 10.05.1990, з 13.11.1990 по 12.10.1993 , оскільки відсутнє підтвердження компетентними органами Республіки Литви. Зауважує, жодних інших документів, підтверджуючих вищезазначені періоди роботи, передбачені Порядком №637 ОСОБА_1 при зверненні за призначенням пенсії не надано.
В частині відмови у задоволенні позову рішення суду першої інстанції не оскаржується. 
Ухвалами суду від 15.10.2025 року відкрито апеляційне провадження у справі та призначено її до розгляду в порядку письмового провадження.
Ухвалою суду від 15.12.2025 року продовжено строк розгляду апеляційної скарги Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29.07.2025 року в адміністративній справі №160/7752/25 на п`ятнадцять днів.
У період з 19.12.2025 до 20.12.2025 суддя Дурасова Ю.В. перебувала у відрядженні. У період з 01.01.2026 до 05.01.2026 суддя Дурасова Ю.В. перебувала у відпустці, у зв`язку з чим розгляд апеляційної скарги здійснюється у перший день виходу судді-доповідача із відпустки.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає про наступне. 
Судом першої інстанції встановлено, що 23.01.2025 ОСОБА_1 звернулась до Головного управління Пенсійного України в Дніпропетровській області із заявою про призначення пенсії за віком.
Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області (відповідач-1), діючи за принципом екстериторіальності, розглянуло заяву.
Рішенням відповідача-1 від 17.02.2025 №045750030971 ОСОБА_1 відмовлено в призначенні пенсії через відсутність необхідного страхового стажу.
Відповідно до рішення, до страхового стажу не зараховано:
- період навчання з 01.09.1982 по 01.03.1984 (через невідповідність прізвища у дипломі прізвищу в паспорті);
- періоди роботи з 12.03.1984 по 13.03.1985, з 18.03.1985 по 10.05.1990, з 13.11.1990 по 12.10.1993 (через відсутність підтвердження компетентними органами Республіки Литви);
- період підприємницької діяльності з 01.04.2003 по 31.12.2003 (відсутність інформації про сплату внесків);
- періоди підприємницької діяльності з 01.01.2004 по 30.06.2005, з 01.08.2005 по 31.12.2005 (відсутність інформації про сплату внесків у реєстрі застрахованих осіб).
Матеріали справи містять копію диплому серії НОМЕР_1 від 01.03.1984, виданого на ім`я « ОСОБА_4 » (рос.), та виписку до нього. Диплом підписаний посадовими особами та має печатку.
Трудова книжка позивачки (серії НОМЕР_3 від 13.03.1984) містить записи про навчання у Вільнюському ТУ-47 з 01.09.1982 по 01.03.1984 та про роботу на території Литовської ССР у зазначені періоди. 
Позивачка вважає протиправним рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області від 17.02.2025 №045750030971. 
Суд першої інстанції позов задовольнив частково.
Досліджуючи правильність прийняття судом першої інстанції рішення, колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне дослідити ряд норм законодавства, що регулюють дані правовідносини та обставини справи. 
Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Отже, суб`єкти владних повноважень (до яких відноситься відповідач) мають діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Таким чином межі дій відповідача чітко визначені Конституцією та законами України.
Щодо можливості зарахування періоду навчання позивачки колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне.
Згідно статті 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» №1788-ХІІ та пункту 1 Порядку №637, основним документом, що підтверджує стаж роботи (включно з періодами навчання), є трудова книжка. 
У разі відсутності трудової книжки або відповідних записів, стаж підтверджується іншими документами, виданими за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. 
Пункт 8 Порядку №637 передбачає, що період навчання підтверджується дипломами, посвідченнями, свідоцтвами, довідками та іншими документами, що видані на підставі архівних даних і містять відомості про періоди навчання.
Матеріали справи містять копію диплому серії НОМЕР_1 від 01.03.1984 та виписку до нього, які містять відомості про період навчання з 01.09.1982 по 01.03.1984, підписи посадових осіб та печатку навчального закладу. 
Крім того, трудова книжка позивачки містить запис про цей період навчання.
На думку колегії суддів апеляційної інстанції, доводи відповідача-1 щодо неможливості зарахування періоду навчання через розбіжність у прізвищі (« ОСОБА_2 » замість « ОСОБА_3 ») є необґрунтованими. 
Так, Пенсійний орган, згідно з частиною 3 статті 44 Закону №1058-IV та пунктами 1.8, 3.3 Порядку №22-1, зобов`язаний витребовувати додаткові документи та надавати допомогу заявнику в їх отриманні. 
В цьому випадку, наявність диплому та відповідного запису в трудовій книжці є достатнім підтвердженням факту навчання позивачки та періоду навчання. 
Водночас, незначні розбіжності у написанні прізвища, особливо якщо інші дані (ім`я, по батькові, дата народження) збігаються, не можуть бути підставою для відмови у зарахуванні стажу, особливо враховуючи, що ці документи були видані давно і за межами України. 
При цьому, покладання на Позивачку тягаря доведення таких обставин, які можуть бути перевірені Пенсійним органом шляхом відповідного запиту, є не доцільними.
Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції, що неналежне оформлення документів з вини навчального закладу не може позбавляти особу її конституційного права на соціальний захист. 
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 06.02.2018 у справі № 677/277/17, від 21.02.2018 у справі № 687/975/17, від 18.11.2022 у справі № 560/3734/22 та від 04.07.2023 у справі № 580/4012/19.
Щодо зарахування періодів роботи на території Литовської Республіки, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне.
Статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та Постановою Кабінету Міністрів України № 637 від 12.08.1993 встановлено, що основним документом, який підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. 
Копія трудової книжки позивачки містить записи про її роботу на території Литовської ССР у періоди з 12.03.1984 по 13.03.1985, з 18.03.1985 по 10.05.1990 та з 13.11.1990 по 12.10.1993. 
Загальний стаж роботи на території Республіки Литва, набутий Позивачкою, становить 9 років 25 днів.
Відносини щодо пенсійного забезпечення між Україною та Литовською Республікою регулюються Договором про соціальне забезпечення від 23.04.2001 (набув чинності з 08.02.2002) з урахуванням Угоди про внесення змін і доповнень до цього Договору від 29.09.2022.
Згідно з частиною 2 статті 33 вказаного Договору про соціальне забезпечення від 23.04.2001, за весь страховий (трудовий) стаж, накопичений до 1 січня 1992 року на території колишнього СРСР, зобов`язання по наданню зацікавленій особі пенсії відповідно до чинного законодавства приймається Стороною, на території якої ця особа проживає в момент звернення за призначенням пенсії.
Угода від 29.09.2022 доповнила Договір визначенням поняття «радянський стаж» як періоду до 01.06.1991 року на території колишнього СРСР, за винятком територій України та Литовської Республіки. 
Проте, важливою залишається норма статті 33 Договору про соціальне забезпечення від 23.04.2001, яка регулює зарахування стажу, набутого до 01.01.1992 на території колишнього СРСР, тобто до моменту розпаду СРСР та утворення незалежних держав.
Оскільки всі зазначені періоди роботи позивачки на території Литовської РСР припадають на час до 01.01.1992 року, вони повинні бути зараховані для призначення пенсії в Україні згідно з українським законодавством та умовами зазначеного Договору. 
Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що вимога Пенсійного органу про надання формуляру ІЛ7ЛА 5 для підтвердження стажу, набутого до 01.01.1992, є безпідставною, оскільки такий стаж підлягає зарахуванню за місцем проживання особи в момент звернення.
Щодо зарахування періодів підприємницької діяльності з 01.04.2003 по 31.12.2003 та з 01.01.2004 по 30.06.2005, з 01.08.2005 по 31.12.2005, відповідач-1 відмовив у їх зарахуванні через відсутність інформації про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду України.
З цього приводу колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне.
Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV (частина 1 статті 24) передбачено, що страховий стаж – це період, протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Однак, абзацом 1 частини 4 статті 24 Закону №1058-IV встановлено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом (тобто до 01.01.2004), зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Для періоду з 01.04.2003 по 31.12.2003, який повністю припадає на період до 01.01.2004, застосовуються норми законодавства, що діяло до набрання чинності Законом №1058-IV. 
Як зазначалося вище, згідно статті 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» №1788-ХІІ та Порядку №637, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка, а за її відсутності – інші документи. 
Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги, що позивачка надала документи, що підтверджують її реєстрацію як фізичної особи – підприємця та/або сплату внесків до соціальних фондів за цей період.
Як наслідок, такий стаж роботи як фізичної особи-підприємця має бути зарахований. 
Матеріалами справи підтверджується, що згідно Листа Головного управління ДПС у Дніпропетровській області №1437/6/04-36-24-12-13 від 09.01.2025 фізична особа-підприємець ОСОБА_1 здійснювала підприємницьку діяльність у період з 17.01.1999 по 31.10.2018 на спрощеній системі оподаткування, обліку та звітності, шляхом сплати єдиного внеску.
При цьому, відповідачем, не спростована інформація, що вказана в Листі Головного управління ДПС у Дніпропетровській області №1437/6/04-36-24-12-13 від 09.01.2025.
За загальним правилом, до 01.01.2004 для фізичної особи-підприємця важливим є факт здійснення підприємницької діяльності та сплата відповідних внесків до Фонду соціального страхування, які тоді зараховувалися до трудового стажу.
Щодо зарахування до трудового стажу позивачки періодів з 01.01.2004, слід зазначити, що вказані періоди припадають на дію Закону №1058-IV. 
З цього часу страховий стаж обчислюється виключно за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, на підставі сплачених страхових внесків. 
Якщо в реєстрі застрахованих осіб відсутня інформація про сплату внесків за ці періоди, то відповідно до чинного законодавства, Пенсійний фонд правомірно не зарахував їх до страхового стажу. 
Проте, позивачка має право надати додаткові докази сплати внесків за ці періоди, якщо вони існують.
Враховуючи відсутність відзиву від відповідачів та їх мовчання щодо всіх аргументів позивача, суд першої інстанції дійшов висновку, що Пенсійний орган не надав належних та допустимих доказів на спростування доводів позивачки щодо неправомірного незарахування періодів навчання та роботи в Литві. 
Щодо періодів підприємницької діяльності, суд першої інстанції зазначив, що суду не надано достатньо інформації для повної оцінки. 
Однак, враховуючи, що саме на Пенсійний фонд покладено обов`язок сприяти особі в отриманні необхідних документів (п. 3.3 Порядку № 22-1), відповідач мав вчинити відповідні дії.
З такими висновками суду першої інстанції суд апеляційної інстанції погоджується.
Виходячи з вищенаведеного, наявні підстави для висновку, що період навчання з 01.09.1982 по 01.03.1984 та періоди роботи на території Литовської Республіки (з 12.03.1984 по 13.03.1985, з 18.03.1985 по 10.05.1990, з 13.11.1990 по 12.10.1993) мають бути зараховані до страхового стажу позивачки. 
Зарахування цих періодів суттєво збільшить загальний страховий стаж позивачки та може забезпечити їй право на призначення пенсії. Як наслідок, наявні підстави для визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області від 17.02.2025 №045750030971 про відмову в призначенні пенсії ОСОБА_1 .
Ефективним способом захисту прав позивачки є зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 23.01.2025 про призначення пенсії за віком, зараховуючи до її страхового стажу наступні періоди: 
період навчання з 01.09.1982 по 01.03.1984; 
періоди роботи на території Республіки Литви з 12.03.1984 по 13.03.1985, з 18.03.1985 по 10.05.1990, з 13.11.1990 по 12.10.1993 з урахуванням висновків суду.
Колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що при повторному розгляді заяви позивачки про призначення пенсії, суб`єкт владних повноважень не може покладатися на свої висновки, які були спростовані судом в ході розгляду справи.
Ураховуючи те, що в частині відмови у задоволенні позову рішення суду першої інстанції не оскаржувалося, тому в цій частині апеляційний перегляд не здійснювався.
Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позову.
Вищезазначене є мотивом для відхилення судом апеляційної інстанції аргументів, викладених в апеляційній скарзі, оскільки аргументи позивача та норми законодавства України, що регулюють дані правовідносини спростовують доводи відповідача. 
Доводи апеляційної скарги щодо суті спору не спростовують правове обґрунтування, покладене в основу рішення суду першої інстанції, тому не можуть бути підставою для його скасування.
Дана справа є справою незначної складності, тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, зазначених в підпунктах: «а», «б», «в», «г» пункту 2 ч. 5 статті 328 КАС України.
Керуючись 241-245, 250, 311, 316, 321, 322, 327, 328, 329 КАС України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області – залишити без задоволення.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29.07.2025 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття 06.01.2026 та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, зазначених в підпунктах: «а», «б», «в», «г» пункту 2 ч. 5 статті 328 КАС України.
В силу п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України постанова може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів згідно ст. 329 КАС України з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Головуючий - суддя Ю. В. Дурасова 

суддя О.М. Лукманова 

суддя Л.А. Божко