ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2026 року	Львів	Справа № 260/3781/24 пров. № А/857/31832/24	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі :

головуючого судді : Кухтея Р.В.,
суддів : Носа С.П., Шевчук С.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу Міністерства внутрішніх справ України на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2024 року (ухвалене головуючим-суддею Микуляком П.П. в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження у м. Ужгороді) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом Міністерства внутрішніх справ України (далі - МВС України, відповідач), в якому просив визнати протиправною бездіяльність МВС України щодо неприйняття рішення у призначенні та виплаті йому одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням інвалідності та відсотка втрати працездатності відповідно до Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України (далі - КМУ) №850 від 21.10.2015 (далі - Порядок №850) та зобов`язати відповідача прийняти рішення про призначення йому одноразової грошової допомоги відповідно до Порядку №850, яким призначити йому одноразову грошову допомогу у зв`язку із встановленням ІІІ групи інвалідності в розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності та відсотка втрати працездатності, а саме станом на 04.07.2023, що становить 402600,00 грн.
Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 31.10.2024 позовні вимоги були задоволені частково. Визнано протиправною бездіяльність МВС України щодо неприйняття рішення у призначенні та виплаті ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням йому інвалідності та відсотка втрати працездатності відповідно до Порядку №850 та зобов`язано МВС України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням ІІІ групи інвалідності, що настала внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням служби в органах внутрішніх справ, і додані до неї документи та прийняти одне з рішень, передбачених п.9 цього Порядку. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, МВС України подало апеляційну скаргу, в якій через неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права просить його скасувати та ухвалити постанову, якою відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог повністю.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, МВС України не уповноважене здійснити нарахування та виплату позивачу спірної одноразової грошової допомоги, оскільки у разі здійснення цього буде порушено Порядок №850.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Згідно п.3 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні по справі матеріали та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.
З матеріалів справи видно, що позивач проходив службу в Управлінні Державної служби охорони (далі - УДСО) при УМВС України в Закарпатській області.
Наказом УДСО при УМВС України в Закарпатській області №81 о/с від 31.12.2010 ОСОБА_1 звільнено з органів внутрішніх справ за п.64 “ж” (за власним бажанням) відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України, затвердженого постановою КМУ №144 від 29.07.1991 (далі - Положення №114).
04.07.2023 обласним центром медико-соціальної експертизи позивачу встановлено IIІ групу інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням служби в органах внутрішніх справ, 50% втрати працездатності.
04.08.2024 ОСОБА_1 звернувся із заявою про виплату одноразової грошової допомоги до Управління поліції охорони в Закарпатській області у зв`язку з отриманням 3-тьої групи інвалідності та ступеню втрати працездатності 50%, яка пов`язана з проходженням служби. До вказаної заяви позивач надав довідку про результати визначення у застрахованої особи ступеня втрати професійної працездатності, копію довідки МСЕК, копію свідоцтва про хворобу, копію паспорта, копію картки платника податків, довідку ПАТ «УОСК», довідку ПАТ «НАСК ОРАНТА», витяг з наказу УДСО при УМВС України в Закарпатській області.
Управлінням поліції охорони в Закарпатській області було зроблено висновок про призначення одноразової грошової допомоги працівнику міліції в разі поранення або встановлення інвалідності згідно із Законом України "Про міліцію" №565-ХІІ від 20.12.1990 (далі - Закон №565-ХІІ, зі змінами) від 08.08.2023. Згідно даного висновку, ОСОБА_1 має право на отримання одноразової грошової у зв`язку з установленням працівникові міліції ІІІ групи інвалідності, що настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ. Сума одноразової грошової допомоги до виплати 402600,00 грн.
Управлінням поліції охорони у Закарпатській області матеріали про виплату позивачеві одноразової грошової допомоги було направлено на розгляд до МВС, а саме до Департаменту пенсійних питань та соціального захисту МВС України, який листом від 09.09.2023 за №67171/49-17534-2023 заяву від 04.08.2023 було повернуто, мотивуючи тим, що питання призначення одноразової грошової допомоги колишнім працівникам міліції охорони належить до компетенції Національної поліції України. Департамент пенсійних питань та соціального захисту МВС України таких повноважень не має, а документи щодо призначення одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 слід надіслати за належністю до Національної поліції України.
У подальшому, листом від 10.04.2024 вказані документи були повернуті позивачу Управлінням поліції охорони в Закарпатській області, із зазначенням, що вирішення питання призначення та виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги можливе в судовому порядку.
Вважаючи протиправними дії відповідача щодо не розгляду заяви про призначення та виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням третьої групи інвалідності, що пов`язана з проходженням служби, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем в даному випадку допущено протиправну бездіяльність, яка полягає у неприйнятті рішення з питань призначення позивачу одноразової грошової допомоги. Суд дійшов висновку, що оскільки МВС України не прийняло рішення відповідно до п.9 Порядку № 850, а протиправно повернуло заяву позивача без прийняття рішення, то позовна вимога про зобов`язання відповідача здійснити нарахування та виплату одноразової грошової допомоги є передчасною, а тому не підлягає до задоволення.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права та з дотриманням норм процесуального права, а також при повному, всебічному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, виходячи з наступного.
Згідно ч.1 ст.308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог не оскаржується, а тому суд апеляційної інстанції не надає правової оцінки спірним правовідносинам у цій частині та не вбачає підстав для застосування положень частини другої цієї статті.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України, визначено Законом України “Про Національну поліцію” №580-VIII від 02.07.2015 (далі - Закон №580-VIII), відповідно до ч.1 ст.97 якого, одноразова грошова допомога в разі загибелі (смерті), визначення втрати працездатності поліцейського (далі - одноразова грошова допомога) є соціальною виплатою, гарантованою допомогою з боку держави, яка призначається і виплачується особам, які за цим Законом мають право на її отримання.
Згідно абз.2, 3 п.15 Розділу XI “Прикінцеві та Перехідні положення” Закону №580-VIII, за колишніми працівниками міліції, у тому числі пенсіонерами, а також членами їхніх сімей, іншими особами зберігаються пільги, компенсації і гарантії, передбачені цим Законом для колишніх поліцейських, членів їхніх сімей, інших осіб. Право на отримання одноразової грошової допомоги, інших виплат, передбачених Законом України «Про міліцію», зберігається і здійснюється в порядку, що діяв до набрання чинності Законом України «Про Національну поліцію».
Вказаними абзацами п.15 Розділу XI “Прикінцеві та перехідні положення” Закону №580-VIII доповнено згідно із Законом №900-VIII від 23.12.2015, який прийнято з метою відновлення гарантій соціального захисту колишніх працівників органів внутрішніх справ України та членів їхніх сімей, реалізації конституційних принципів рівності, справедливості, пропорційності й недискримінаційності під час унормування Законом соціального й правового захисту як поліцейських, так і колишніх працівників міліції, у тому числі пенсіонерів, інвалідів, а також членів їх сімей, інших осіб.
До набрання чинності Законом №580-VIII порядок виплати одноразової грошової допомоги регулювався нормами ст.23 Закону №565-ХІІ та Порядком №850.
Відповідно до ст.23 Закону №565-ХІІ, у разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного працівнику міліції під час виконання ним службових обов`язків, яке призвело до встановлення йому інвалідності, а також інвалідності, що настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби в органах внутрішніх справ, залежно від ступеня втрати працездатності, йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності I групи, 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності II групи, 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності III групи в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України. Визначення ступеня втрати працездатності працівником міліції у період проходження служби в органах внутрішніх справ у кожному випадку ушкодження здоров`я здійснюється в індивідуальному порядку відповідно до законодавства.
Відповідно п.2 Порядку №850, днем виникнення права на отримання грошової допомоги є: у разі загибелі (смерті) працівника міліції - дата смерті, що зазначена у свідоцтві про смерть; у разі встановлення працівнику міліції інвалідності або ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності - дата встановлення втрати працездатності, що зазначена в довідці медико-соціальної експертної комісії.
Згідно п.п.2 п.3 Порядку №850, грошова допомога призначається і виплачується у разі установлення працівникові міліції інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого під час виконання ним службових обов`язків, а також інвалідності, що настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ або не пізніше ніж через три місяці після звільнення із служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби в органах внутрішніх справ, у розмірі : 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, - у разі встановлення інвалідності I групи; 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, - у разі встановлення інвалідності II групи; 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, - у разі встановлення інвалідності III групи.
Згідно п.7 Порядку №850, працівник міліції, якому призначається грошова допомога у разі встановлення інвалідності чи часткової втрати працездатності без установлення інвалідності, подає за місцем служби такі документи: заяву (рапорт) про виплату грошової допомоги у зв`язку з установленням інвалідності або ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності за формою згідно з додатком до цих Порядку та умов; довідку медико-соціальної експертної комісії про результати визначення у застрахованої особи ступеня втрати професійної працездатності (у відсотках). До заяви додаються копії: довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією; постанови відповідної військово-лікарської комісії щодо встановлення причинного зв`язку поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання; акта розслідування нещасного випадку та акта, що свідчить про причини та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва) працівника міліції, зокрема про те, що воно не пов`язане з учиненням ним кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком учинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного, токсичного сп`яніння, або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження, за формою, що затверджується МВС; сторінок паспорта з даними про прізвище, ім`я та по батькові і місце реєстрації; документа, що підтверджує реєстрацію у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків (сторінки паспорта громадянина України - для особи, яка через свої релігійні переконання відмовляється від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомила про це відповідному контролюючому органу і має відповідну відмітку у паспорті громадянина України).
Відповідно до п.8 Порядку №850, керівник органу внутрішніх справ, у якому проходив (проходить) службу працівник міліції, подає Міністерству внутрішніх справ в 15-денний строк з дня реєстрації документи, зазначені в пунктах 6 або 7 Порядку №850, висновок щодо виплати грошової допомоги, а також у разі загибелі (смерті) працівника міліції : витяг з наказу про виключення загиблого (померлого) працівника міліції із списків особового складу; витяг з особової справи про склад сім`ї загиблого (померлого) працівника міліції.
Згідно п.9 Порядку №850, МВС в місячний строк після надходження зазначених у пункті 8 цих Порядку та умов документів приймає рішення про призначення або у випадках, передбачених пунктом 14 цих Порядку та умов, про відмову в призначенні грошової допомоги і надсилає його разом із зазначеними документами керівникові органу внутрішніх справ, у якому проходив (проходить) службу працівник міліції, для видання наказу про виплату такої допомоги, або у разі відмови - для письмового повідомлення осіб із зазначенням мотивів відмови.
Аналізуючи вищенаведене, право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої ст.23 Закону №565-ХІІ, зберігається і здійснюється в порядку, що діяв до набрання чинності Законом №580-VIII.
Відтак, передумовою отримання особою одноразової грошової допомоги, є звернення до уповноваженого органу з відповідною заявою та іншими необхідними документами, які в установлений строк розглядаються цим органом, після чого складається висновок щодо виплати грошової допомоги, який направляється МВС для прийняття відповідного рішення про призначення або про відмову в призначенні грошової допомоги.
Як видно з матеріалів справи, МВС (Департамент пенсійних питань та соціального захисту МВС України) повернуло позивачу матеріали щодо призначення одноразової грошової допомоги листом від 09.09.2023 за №67171/49-17534-2023.
Колегія суддів зазначає, що прийняття рішення про виплату чи відмову у виплаті одноразової грошової допомоги є виключною компетенцією МВС, а не підрозділів МВС України, на яких покладено лише процедурний обов`язок по проведенню дій щодо оформлення відповідних документів для вирішення питання щодо виплати такої допомоги та реалізації рішення головного розпорядника коштів (МВС України) розпорядниками нижчої ланки.
При цьому, не може вважатися належним рішенням в розумінні п.9 Порядку №850 лист Департаменту пенсійних питань та соціального захисту МВС України від 09.09.2023 за №67171/49-17534-2023 про повернення матеріалів на доопрацювання, оскільки не є рішенням про призначення чи про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги.
Враховуючи те, що відповідач жодного рішення у відповідності до п.9 Порядку №850 не прийняв, натомість надав лише відповідь, викладену в листі щодо повернення матеріалів, колегія суддів зазначає, що відповідач допустив протиправну бездіяльність щодо розгляду заяви про призначення одноразової грошової допомоги позивачу.
Колегія суддів зазначає, що наведені правові норми дають підстави дійти наступних висновків : за працівниками міліції зберігається право на отримання одноразової грошової допомоги, інших виплат; розгляд заяви (рапорту) і доданих до неї документів, поданих працівником міліції для призначення і виплати одноразової грошової допомоги, повинен закінчуватись прийняттям відповідного рішення (про призначення або відмову у призначенні одноразової грошової допомоги); повернення документів як таких, що не відповідають вимогам законодавства, для доопрацювання Порядком №850 не передбачено; обов`язок прийняти рішення про призначення або про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги за наслідками розгляду поданих працівником міліції заяви (рапорту) та документів покладений на МВС України.
Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 30.01.2018 по справі №822/1579/17, від 10.10.2018 по справі №733/1290/16-а, від 19.02.2019 по справі №802/498/18-а, від 05.02.2020 по справі №580/103/19.
З огляду на вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо часткового задоволення даного позову.
Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України та ст.17 Закону України “Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини”, суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського Суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) як джерела права.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив ЄСПЛ у справі “Проніна проти України” (рішення від 18.07.2006). 
Зокрема, у пункті 23 рішення ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника.
Так, у рішенні від 10.02.2010 у справі “Серявін та інші проти України” ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі “Руїс Торіха проти Іспанії” (RuizTorija v. Spain) від 09.12.1994). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі “Суомінен проти Фінляндії” (Suominen v. Finland) від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі “Гірвісаарі проти Фінляндії” (Hirvisaari v. Finland) від 27.09.2001).
Інші зазначені в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
Згідно ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення ухвалене відповідно до норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, які не спростовані доводами апеляційної скарги, у зв`язку з чим відсутні підстави для її задоволення.
Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.1 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому судове рішення, постановлене за результатами апеляційного перегляду в касаційному порядку оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу.

Керуючись ст.ст.12, 308, 311, 315, 316, 321, 325, 328, 329 КАС України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Міністерства внутрішніх справ України залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2024 року по справі №260/3781/24 - без змін
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	Р. В. Кухтей 	
судді	 	С. П. Нос 	
 	 	С. М. Шевчук