ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.12.2025 року м.Дніпро Справа № 912/2830/24
Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді Чус О.В. (доповідач),
судді Дармін М.О., Кощеєв І.М.
секретар судового засідання Солодова І.М.
Представники сторін не з`явилися
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Олександрійської районної ради Кіровоградської області на рішення Господарського суду Кіровоградської області від 20.02.2025 (повний текст рішення складено 03.03.2025, суддя Глушков М.С.) у справі № 912/2830/24
за позовом Олександрійської районної ради Кіровоградської області (вул. Шевченка, 132, м. Олександрія, Кіровоградська область, 28000)
до відповідача: Першої Олександрійської державної нотаріальної контори Кіровоградської області (вул. 6-го Грудня, 138, м. Олександрія, Кіровоградська область, 28008)
про зняття заборони відчуження частин будівель і споруд,
ВСТАНОВИВ:
В листопаді 2024 до Господарського суду Кіровоградської області надійшла позовна заява Олександрійської районної ради Кіровоградської області до Першої Олександрійської державної нотаріальної контори Кіровоградської області про зняття заборони відчуження частин будівель і споруд. 
Позов мотивовано порушенням права власності позивача щодо вільного використання належного йому нерухомого майна.
Рішенням Господарського суду Кіровоградської області від 20.02.2025, у даній справі, в задоволенні позову відмовлено повністю. 
Приймаючи оскаржуване рішення, господарський суд виходив з того, що позивачем в установленому процесуальним законом порядку не надано суду належних та допустимих доказів в обґрунтування заявлених позовних вимог; доводи, наведені у позові, не підтверджені матеріалами справи; позивачем не доведено порушення його прав та охоронюваних законом інтересів з боку відповідача, а також не доведено обставин, з якими чинне законодавство пов`язує необхідність вчинення судом дії щодо зняття заборони відчуження частин будівель і споруд, а тому позов не підлягає задоволенню.
Не погодившись з рішенням суду, через систему «Електронний суд», представник Олександрійської районної ради Кіровоградської області, звернувся до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду від 20.02.2025 та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити; Зняти заборону відчуження належних Олександрійській районній раді Кіровоградської області 3/5 частин будівель та споруд по вул. Першотравневій (нині - Поштова) в м. Олександрії Кіровоградської області, накладений згідно повідомлення приватного нотаріуса Олександрійського міського нотаріального округу Кіровоградської області Бендерової Л.А. від 22.04.1998 року (реєстраційний номер обтяження: 7478358, архівний запис № 8077391 від 16.10.2008 року); судові витрати по справі залишити за фактично понесеними.
Скаржник з ухваленим по справі рішенням не згодний, вважає його таким, що ухвалене за умов неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, та неправильного застосування норм матеріального права, а висновки, викладені у ньому, такими, що не відповідають обставинам справи.
В апеляційній скарзі зазначено, що за висновками місцевого господарського суду, позивач не звертався до відповідача з вимогою зняти заборону з належної йому частини нерухомого майна, тому відсутні докази порушення його прав та законних інтересів з боку нотаріальної контори.
Апелянт пояснює, що Олександрійська районна рада Кіровоградської області не зверталася до відповідача з вимогою про зняття заборони відчуження належної їй частини будівель та споруд з огляду на положення ст. 74 Закону України «Про нотаріат», якою встановлено, що нотаріус знімає заборону відчуження нерухомого майна (майнових прав на нерухоме майно), об`єктів незавершеного будівництва, майбутніх об`єктів нерухомості, права на які підлягають державній реєстрації, частки у праві власності на таке майно у зв`язку із: повідомленням кредитора (позикодавця) про погашення позики (кредиту); припиненням, розірванням іпотечного договору, договору застави, ренти, довічного утримання (догляду), спадкового договору, іншого договору, на підставі якого було накладено заборону відчуження; смертю відчужувача за договором довічного утримання (догляду), спадковим договором або смертю другого з подружжя, що уклали спадковий договір; смертю другого з подружжя, яке склало спільний заповіт подружжя; відчуженням майна, переданого під виплату ренти; спливом строку, на який накладено заборону відчуження; рішенням суду; судовим рішенням про скасування рішення суду про оголошення фізичної особи померлою, про скасування рішення суду про позбавлення батьків дитини батьківських прав або відібрання дитини без позбавлення батьківських прав; зверненням органів опіки та піклування про усунення обставин, що обумовили накладення заборони відчуження майна дитини; в інших випадках, встановлених законодавством.
Отже, як вказано скаржником, чинним законодавством передбачений чіткий перелік підстав для зняття нотаріусом заборони відчуження нерухомого майна, жодної з яких для звернення до нотаріальної контори позивач не мав.
Позивач зазначає, що як вбачається із зібраних у матеріалах справи доказів, на підставі свідоцтва про право власності, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Олександрійської міської ради № 750 від 16 жовтня 2008 року, зареєстрованого в Олександрійському МБТІ 07 листопада 2008 року за реєстраційним номером 1604, Територіальній громаді сіл, селищ Олександрійського району в особі Олександрійської районної ради Кіровоградської області належить 3/5 частини будівель та споруд по вул. Першотравневі (нині - Поштова) в м. Олександрії Кіровоградської області. Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 394453282 від 11 вересня 2024 року, згідно повідомлення приватного нотаріуса Олександрійського міського нотаріального округу Кіровоградської області Бендерової Л.А. б/н від 22.04.1998р. (реєстраційний номер обтяження: 7478358, архівний запис № 8077391 від 16.10.2008р.) на належне позивачеві нерухоме майно була накладена заборона, яка не знята до теперішнього часу. З інформації, розміщеної на офіційному веб-сайті Міністерства юстиції України «Єдиний реєстр боржників» за посиланням: https://erb.minjust.gov.ua/#/search- debtors, видно, що відкриті виконавчі провадження відносно Олександрійської районної ради Кіровоградської області (ідентифікаційний код юридичної особи в ЄДРПОУ: 24711195) на території України відсутні. Жодних боргових зобов`язань на час звернення до суду вона не має, не виступає майновим поручителем за борговими зобов`язаннями інших осіб, не є учасником цивільних, кримінальних чи адміністративних справ тощо.
Скаржник вказує, що між тим, накладена на належні позивачеві 3/5 частини будівель та споруд по вул. Першотравневій (нині - Поштова) в м. Олександрії Кіровоградської області заборона до цього часу не знята, що позбавляє його можливості вільно використовувати належне йому нерухоме майно та дає підстави для звернення до суду з позовом про зняття арешту з майна.
Апелянт повідомляє, що з метою встановлення причини обтяження належного позивачеві нерухомого майна та його обтяжувача Олександрійською районною радою Кіровоградської області був зроблений запит до Державного нотаріального архіву в Кіровоградській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса). Листом № 537/01-17/01-21 від 04.11.2024р. Держнотархів в Кіровоградській області повідомив, що надати необхідну інформацію не є можливим, оскільки вона не зберіглася.
В апеляційній скарзі зазначено, що таким чином, позивач позбавлений іншої можливості зняти заборону відчуження належного йому нерухомого майна в інший спосіб, ніж на підставі судового рішення.
Скаржник вважає, що неврахування зазначених обставин та вимог закону призвело до ухвалення помилкового рішення щодо недоведеності позовних вимог Олександрійської районної ради Кіровоградської області, що дає підстави для його апеляційного оскарження.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.03.2025 у даній справі визначена колегія суддів у складі: головуючий, доповідач суддя Чус О.В., судді: Дармін М.О., Кощеєв І.М. 
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 27.03.2025 відкладено вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, до надходження до Центрального апеляційного господарського суду матеріалів справи № 912/2830/24. Доручено Господарському суду Кіровоградської області надіслати до Центрального апеляційного господарського суду матеріали справи № 912/2830/24.
07.04.2025 матеріали даної справи надійшли до ЦАГС.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 17.04.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Олександрійської районної ради Кіровоградської області на рішення Господарського суду Кіровоградської області від 20.02.2025 у даній справі та призначено її розгляд у судовому засіданні на 17.09.2025 о 11 год. 20 хв.
17.09.2025 судове засідання не відбулось у зв`язку з перебуванням у відрядженні члена колегії судді Дарміна М.О.
У зв`язку з усуненням зазначених обставин, колегія суддів вважала за необхідне призначити дату наступного судового засідання.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 08.10.2025 розгляд апеляційної скарги Олександрійської районної ради Кіровоградської області на рішення Господарського суду Кіровоградської області від 20.02.2025 у справі №912/2830/24, призначено у судовому засіданні на 10.12.2025 об 11:40 год.
Відповідач не скористався своїм правом згідно частини 1 статті 263 Господарського процесуального кодексу України та не надав суду відзив на апеляційну скаргу, що згідно частини 3 статті 263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду оскаржуваного рішення суду першої інстанції.
10.12.2025 секретарем судового засідання Солодовою І.М. було встановлено неможливість проведення відеоконференції з представником Позивача/адвокатом Ковальовим А.І. В призначений час представник Позивача не вийшов на зв`язок для участі в судовому засіданні в режимі відоеконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів за допомогою сервісу відеконфенцзв`язку ЄСІТС. За таких обставин неможливо провести судове засідання в режимі відеоконференції, про що складений відповідний акт.
10.12.2025 позивач та відповідач наданим процесуальним правом не скористались та не забезпечили явку в судове засідання повноважних представників.
Суд апеляційної інстанції враховуючи те, що участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком сторони, дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності представників сторін.
У судовому засіданні 10.12.2025 проголошено скорочене судове рішення (вступну та резолютивну частини постанови) по справі.
Встановлені судом першої інстанції та перевірені апеляційним господарським судом обставини справи. 
Територіальній громаді сіл, селищ Олександрійського району в особі Олександрійської районної ради Кіровоградської області належить 3/5 частини будівель та споруд по вул. Першотравневій (нині - Поштова), 5 у м. Олександрія Кіровоградської області, на підставі свідоцтва про право власності від 27.10.2008, (а.с. 8). 
Вказане свідоцтво видане на підставі рішення виконавчого комітету Олександрійської міської ради №750 від 16.10.2008 та зареєстроване в Олександрійському МБТІ 07.11.2008 за реєстраційним номером 1604.
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №394453282 від 11.09.2024, згідно з повідомленням приватного нотаріуса Олександрійського міського нотаріального округу Кіровоградської області Бендерової Л.А. №б/н від 22.04.1998 (реєстраційний номер обтяження: 7478358, архівний запис №8077391 від 16.10.2008) на належне позивачеві нерухоме майно накладена заборона (а.с. 9-10). 
Позивач зазначає, що відповідно до інформації, розміщеної на офіційному веб-сайті Міністерства юстиції України "Єдиний реєстр боржників", відкриті виконавчі провадження відносно Олександрійської районної ради Кіровоградської області на території України відсутні, боргових зобов`язань на час звернення до суду рада не має, не виступає майновим поручителем за борговими зобов`язаннями інших осіб, не є учасником цивільних, кримінальних чи адміністративних справ тощо (а.с. 11). 
З метою встановлення причини обтяження належного позивачеві нерухомого майна та його обтяжувача Олександрійською районною радою зроблений запит №01-31/122/2 від 11.10.2024 до Державного нотаріального архіву в Кіровоградській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (а.с. 12). 
Листом №537/01-17/01-21 від 04.11.2024 Держнотархів в Кіровоградській області повідомив, що надати необхідну інформацію не є можливим, оскільки вона не збереглася (а.с. 13). 
Як вказує позивач, накладена на належні йому 3/5 частини будівель та споруд по вул. Першотравневій (нині - Поштова) в м. Олександрії Кіровоградської області заборона до цього часу не знята, що позбавляє його можливості вільно використовувати вказане нерухоме майно. 
Зазначені обставини стали підставою для звернення до суду з даним позовом.
Відповідно до статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1). Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 2). Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (ч. 3). Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4).
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши доводи, наведені в апеляційній скарзі, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а рішення господарського суду залишити без змін, виходячи з наступного.
Статтею 1 Закону України "Про нотаріат" встановлено, що нотаріат в Україні це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Вчинення нотаріальних дій в Україні покладається на нотаріусів, які працюють в державних нотаріальних конторах, державних нотаріальних архівах (державні нотаріуси) або займаються приватною нотаріальною діяльністю (приватні нотаріуси). На нотаріусів, які працюють у державних нотаріальних конторах або займаються приватною нотаріальною діяльністю, законом може бути покладено вчинення інших дій, відмінних від нотаріальних, з метою надання їм юридичної вірогідності. Нотаріуси можуть проводити медіацію у порядку, визначеному законом, за умови проходження ними базової підготовки медіатора.
Відповідно до частини 1 статті 34 Закону України "Про нотаріат" нотаріуси вчиняють, зокрема, такі нотаріальні дії, а саме накладають та знімають заборону відчуження нерухомого майна (майнових прав на нерухоме майно), права на які підлягають державній реєстрації.
Статтею 5 Закону України "Про нотаріат" передбачено, що нотаріус зобов`язаний: відмовити у вчиненні нотаріальної дії в разі її невідповідності законодавству України або міжнародним договорам.
У статті 74 Закону України "Про нотаріат" законодавець закріпив, що нотаріус знімає заборону відчуження нерухомого майна (майнових прав на нерухоме майно), об`єктів незавершеного будівництва, майбутніх об`єктів нерухомості, права на які підлягають державній реєстрації, частки у праві власності на таке майно у зв`язку із: повідомленням кредитора (позикодавця) про погашення позики (кредиту); припиненням, розірванням іпотечного договору, договору застави, ренти, довічного утримання (догляду), спадкового договору, іншого договору, на підставі якого було накладено заборону відчуження; смертю відчужувача за договором довічного утримання (догляду), спадковим договором або смертю другого з подружжя, що уклали спадковий договір; смертю другого з подружжя, яке склало спільний заповіт подружжя; відчуженням майна, переданого під виплату ренти; спливом строку, на який накладено заборону відчуження; рішенням суду; судовим рішенням про скасування рішення суду про оголошення фізичної особи померлою, про скасування рішення суду про позбавлення батьків дитини батьківських прав або відібрання дитини без позбавлення батьківських прав; зверненням органів опіки та піклування про усунення обставин, що обумовили накладення заборони відчуження майна дитини; в інших випадках, встановлених законодавством. Нотаріус знімає заборону відчуження рухомого майна у випадках, встановлених законодавством.
Стаття 49 Закону України "Про нотаріат" містить перелік підстав, за яких нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні нотаріальної дії.
На вимогу особи, якій відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, зобов`язані викласти причини відмови в письмовій формі і роз`яснити порядок її оскарження. Про відмову у вчиненні нотаріальної дії нотаріус протягом трьох робочих днів виносить відповідну постанову.
У відповідності до статті 50 Закону України "Про нотаріат" нотаріальна дія або відмова у її вчиненні оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії.
Судом першої інстанції правильно встановлено, що позивачем не надано доказів того, що останній звертався з вимогою про зняття заборони на відчуження належного Олександрійській районній раді Кіровоградської області нерухомого майна, а відповідачем відмовлено у її задоволенні.
Також колегія суддів зазначає про наступне. 
Відповідно до статті 55 Конституції України, кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Приписами статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, визначено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Відповідно до статті 2 Закону України "Про судоустрій та статус суддів", суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (частина 2 статті 4 Господарського процесуального кодексу України).
Відповідно до положень статті 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
Зазначений захист має бути ефективним, тобто повинен здійснюватися з використанням такого способу захисту, який може відновити, наскільки це можливо, відповідні права, свободи й інтереси позивача.
В силу частини 1 статті 4 Господарського процесуального кодексу України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.
Статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (стаття 16 Цивільного кодексу України).
Вказаними нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
При цьому під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Водночас позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту.
Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. 
Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Отже, як правильно зауважено в оскаржуваному рішенні, обов`язковою умовою звернення до суду є наявність мети - захистити порушене, невизнане чи оспорюване право та, зрештою, ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.
Судом першої інстанції слушно зазначено, що установивши наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту їх порушення або оспорення і, відповідно, ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачеві у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.
Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову.
Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.
Колегія суддів акцентує, що відповідно до усталеної позиції Великої Палати Верховного Суду застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23)).
Суд апеляційної інстанції з огляду на наведене відзначає, що за змістом статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Поряд з цим, слід зазначити, що відповідно до статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Частиною 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Згідно з приписами частини 1 статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до статті 77 Господарського процесуального кодексу України допустимість доказів полягає у тому, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. 
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (стаття 86 Господарського процесуального кодексу України).
Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень в господарському процесі, є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 05.02.2019 у справі № 914/1131/18, від 26.02.2019 у справі № 914/385/18, від 10.04.2019 у справі № 904/6455/17, від 05.11.2019 у справі № 915/641/18.
Судом першої інстанції правильно зазначено, що головним обов`язком суду та взагалі суттю судового провадження є встановлення істинних фактичних обставин у справі. У свою чергу учасники по справі здійснюють відповідні процесуальні дії щодо доведення тих чи інших обставин (фактів) шляхом надання доказів, а вже суд їх повинен об`єктивно оцінити.
Таким чином, виходячи з наведеного, на момент звернення з тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, оспорені або не визнані особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених, оспорених або не визнаних прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже цих прав або законних інтересів позивача.
При цьому, відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється під час розгляду справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.
Як слушно зазначив місцевий господарський суд, звертаючись до суду із даним позовом, позивач посилається на необхідність захисту його прав шляхом зняття заборони відчуження частин будівель і споруд, однак не надає жодних доказів на підтвердження їх порушення з боку відповідача.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем в установленому процесуальним законом порядку не надано суду належних та допустимих доказів в обґрунтування заявлених позовних вимог; доводи, наведені у позові, не підтверджені матеріалами справи; позивачем не доведено порушення його прав та охоронюваних законом інтересів з боку відповідача, а також не доведено обставин, з якими чинне законодавство пов`язує необхідність вчинення судом дії щодо зняття заборони відчуження частин будівель і споруд, а тому позов не підлягає задоволенню.
Доводи апеляційної скарги про те, що позивач позбавлений іншої можливості зняти заборону відчуження належного йому нерухомого майна в інший спосіб, ніж на підставі судового рішення є необґрунтованими та такими, що спростовуються вищенаведеним. 
Також, доводи скаржника про те, що неврахування зазначених позивачем обставин та вимог закону призвело до ухвалення помилкового рішення щодо недоведеності позовних вимог Олександрійської районної ради Кіровоградської області не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду справи. 
Судова колегія вважає, що місцевий господарський суд з достатньою повнотою дослідив усі обставини справи, надав належну оцінку представленим доказам, висновки суду не суперечать матеріалам справи, обставини, які мають значення по справі, судом установлені вірно. Порушень норм матеріального та процесуального права не установлено.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 275 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до частини 1 статті 276 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до частин 1, 4 статті 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Під час розгляду справи, колегією суддів не встановлено порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення та неправильного застосування норм матеріального права.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
У даній справі апеляційний суд дійшов висновку, що скаржникові було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків суду першої інстанції, викладених в рішенні суду першої інстанції, яке є предметом апеляційного оскарження.
З урахуванням вищевикладеного, рішення Господарського суду Кіровоградської області від 20.02.2025 у справі № 912/2830/24 підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга Олександрійської районної ради Кіровоградської області на нього, відповідно, підлягає залишенню без задоволення. 
У зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, згідно вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на скаржника.
Керуючись статтями 129, 269, 270, 273, 275, 276, 281-285, 287 Господарського процесуального кодексу України, Центральний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Олександрійської районної ради Кіровоградської області на рішення Господарського суду Кіровоградської області від 20.02.2025 у справі № 912/2830/24 - залишити без задоволення. 
Рішення Господарського суду Кіровоградської області від 20.02.2025 у справі № 912/2830/24- залишити без змін.
Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на скаржника.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення. Право касаційного оскарження, строк на касаційне оскарження та порядок подання касаційної скарги передбачено статтями 286-289 ГПК України.
Повна постанова складена 19.01.2026.
Головуючий суддя О.В. Чус
Суддя М.О. Дармін
Суддя І.М. Кощеєв