ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2025 року
м. Київ

справа № 205/3503/24
провадження № 61-7891св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю.,Ступак О. В., Шиповича В. В.,

учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ;
відповідач -  ОСОБА_2 ; 
треті особи: ОСОБА_3 , Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради;

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Келембет Ілона Миколаївна, на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 жовтня 2024 року у складі судді Приходченко О. С. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 21 травня 2025 року у складі колегії суддів: Космачевської Т. В., Агєєва О. В., Халаджи О. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина 

Короткий зміст позовних вимог
У березні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив визнати відповідачку такою, що втратила права користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 та виселити її із цієї квартири.
Позовна заява мотивована тим, що на підставі договору дарування від 28 серпня 2020 року позивачеві належить квартира  АДРЕСА_1 . 28 серпня 2020 року позивач, як власник квартири, вчинив дії щодо зняття ОСОБА_2 з реєстраційного обліку місця проживання за адресою спірного житлового приміщення.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 жовтня 2021 року визнано протиправними дії Департаменту адміністративних послуг і дозвільних процедур щодо зняття з реєстрації ОСОБА_2 та зобов`язано відновити реєстрацію місця проживання і внести до реєстру дані про скасування зняття з реєстрації.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 лютого 2022 року визнано за відповідачкою право користування житловим приміщенням та вселено її до спірної квартири.

04 листопада 2023 року відповідачка самовільно вселилася в квартиру, не повідомивши власника - позивача.

06 листопада 2023 року мати позивача ОСОБА_4 навідалася до квартири та викликала наряд поліції. Відповідачка не є членом сім`ї позивача, колишній власник ОСОБА_3 згоди на її реєстрацію в квартирі не надавав.

На теперішній час відповідачка проживає в квартирі разом зі своїм співмешканцем, участі в утриманні майна не приймає, у зв`язку з чим утворилась заборгованість по оплаті комунальних послуг у розмірі 8577,87 грн. Добровільно виселятися з квартири відповідачка відмовляється, чим вчиняє перешкоди позивачу у користуванні та володінні майном, тому позивач просив визнати відповідачку такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та виселити її з належної йому квартири.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 жовтня 2024 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду 
від 21 травня 2025 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, мотивоване тим, що підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до житлового приміщення. Водночас позивач не довів, що ОСОБА_2 втратила інтерес до квартири за адресою: АДРЕСА_2 . Крім того, наявність у неї права користування спірним житловим приміщенням підтверджується рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 лютого 2022 року, що набрало законної сили, а тому правові підстави для визнання  ОСОБА_2 , такою, що втратила право користування зазначеним житловим приміщенням відсутні.

Короткий зміст вимог касаційної скарги 

24 червня 2025 року засобами поштового зв`язку представник ОСОБА_5 - адвокат Келембет І. М. подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 жовтня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 21 травня 2025 року (повний текст складено 26 травня 2025 року), в якій посилаючись на порушення норм матеріального права та недотримання норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове про задоволення позову.

Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник вказує на порушення судами норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, оскільки суд розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження, та суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, що передбачають вимоги пункту 4 частини другої статті 389 ЦПК України.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 

Ухвалою ВерховногоСуду у складіколегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 липня 2025 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано справу з Новокодацького районного суду м. Дніпра.

12 серпня 2025 року справа № 205/3503/24 надійшла до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 

Касаційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Келембет І. М. мотивована тим, що суди неналежно з`ясували обставини справи та допустили неправильне застосування закону.

Звертає увагу на те, що судом першої інстанції розглянуто справу за правилами спрощеного позовного провадження, що є недоцільним в цій категорії справ, які належить розглядати у загальному позовному провадженні, оскільки характер спірних правовідносин та предмет доказування у даній цивільній справі вимагали проведення судових засідань, витребування доказів, допиту свідків та сторін, призначення почеркознавчої експертизи для повного та всебічного встановлення обставин справи.

Звертає увагу на те, що 06 травня 2024 року ним було подано клопотання про зміну правил розгляду цієї цивільної справи із спрощеного провадження та розглядати справу за правилами загального позовного провадження. Але 08 травня 2024 року ухвалою Ленінського районного суд м. Дніпропетровська у справі було відмовлено в задоволені його клопотання.

Вважає, що суди неправильно застосували норму матеріального права, неналежним чином з`ясували обставини справи, що мають суттєве значення для вирішення даної цивільної справи і допустили грубе порушення норм процесуального права та ухвалили незаконні, необґрунтовані судові рішення, а тому дані рішення просить скасувати, а позовні вимоги задовольнити.

Відзив на касаційну скаргу не надходив

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що на підставі договору дарування квартири від 28 серпня 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Гуніною І. О. і зареєстрованого в реєстрі за № 421, квартира  АДРЕСА_1 , належить ОСОБА_1 , право власності на яку у встановленому законом порядку зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а. с. 5-10, том 1).

Згідно з довідкою № 2245, виданою Департаментом адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради від 26 березня 2024 року у спірній квартирі зареєстровані особи відсутні (а. с. 12, том 1).

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 жовтня 2021 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 23 березня 2022 року у справі №205/2364/21, дії Департаменту адміністративних послуг і дозвільних процедур Дніпровської міської ради щодо зняття з 28 серпня 2020 року ОСОБА_2 з реєстрації місця проживання визнано протиправними та зобов`язано Департамент адміністративних послуг і дозвільних процедур Дніпровської міської ради поновити реєстрацію місця проживання ОСОБА_2 та внести до реєстру відомості про скасування зняття її з реєстрації місця проживання (а. с. 15-22, том 1).

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 лютого 2022 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 31 травня 2023 року у справі №205/6746/20, за ОСОБА_2 визнано право користування житловим приміщенням та вселено її до спірної квартири (а. с. 23-31, том 1). 

Постановами державного виконавця Другого Правобережного ВДВС у Чечелівському та Новокодацькому районах м. Дніпра від 30 серпня 2023 року відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 з виконання виконавчих листів № 205/6746/20, виданих 31 березня 2022 року Ленінським районним судом м. Дніпропетровська про вселення ОСОБА_2 до спірної квартири.

Наказом начальника ВП №3 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області від 02 листопада 2023 року № 617 для забезпечення громадського порядку 03 листопада 2023 року об 11.00 год. під час проведення виконавчих дій - вселення ОСОБА_2 до спірної квартири задіяно двоє поліцейських (а. с. 133, том 1).

Актом державного виконавця Другого Правобережного ВДВС у Чечелівському та Новокодацькому районах м. Дніпра від 03 листопада 2023 року підтверджено примусове виконання виконавчого документа про вселення ОСОБА_2 до кв.  АДРЕСА_1 (а. с. 134, том 1).

2. Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження
у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник вказує на порушення судами норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, оскільки суд розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження, та суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, що передбачають вимоги пункту 4 частини другої статті 389 ЦПК України.

Касаційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Келембет І. М., задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно з положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Вирішуючи позовні вимоги, суди попередніх інстанцій встановили, що рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 жовтня 2021 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 23 березня 2022 року у справі 205/2364/21 визнано протиправними дії Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради щодо зняття з 28 серпня 2020 року ОСОБА_2 з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_2 та зобов`язано Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради відновити реєстрацію місця проживання ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 та внесено до реєстру територіальної громади відомості про скасування зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_2 за адресою: 
 АДРЕСА_2 .

Також рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 лютого 2022 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 31 травня 2023 року у справі 205/6746/20, визнано за ОСОБА_2 право користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 та вселлено ОСОБА_2 в квартиру АДРЕСА_1 .

Саме на виконання цього рішення суду постановами державного виконавця Другого Правобережного ВДВС у Чечелівському та Новокодацькому районах м. Дніпра від 30 серпня 2023 року відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 з виконання виконавчих листів № 205/6746/20, виданих 31 березня 2022 року Ленінським районним судом м. Дніпропетровська про вселення ОСОБА_2 до спірної квартири.

Виконання цього рішення суду підтверджено актом державного виконавця від 03 листопада 2023 року про примусове виконання виконавчого документа та вселення ОСОБА_2 у спірну квартиру, що спростовує доводи позивача про самовільне вселення відповідачки.

За таких обставин, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про те, що підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до житлового приміщення. Водночас позивач не довів, що ОСОБА_2 втратила інтерес до квартири за адресою: АДРЕСА_2 . Крім того, наявність у неї права користування спірним житловим приміщенням підтверджується рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 лютого 2022 року, що набрало законної сили, а тому правові підстави для визнання ОСОБА_2 , такою, що втратила право користування зазначеним житловим приміщенням відсутні.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що суд першої інстанції помилково розглянув справу у порядку спрощеного позовного провадження.

Перевіривши такі доводи заявника, колегія суддів Верховного Суду вважає їх необґрунтованими. 

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 квітня 2024 року призначено розгляд цієї справи № 205/3503/24 у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Згідно з частиною першою статті 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи: 1) малозначні справи; 2) що виникають з трудових відносин; 3) про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд.

У частині шостій статті 19 ЦПК України в редакції, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій, визначено, що для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до частини п`ятої та шостої статті 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. 

Суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін за одночасного існування таких умов:

1) предметом позову є стягнення грошової суми, розмір якої не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;
2) характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного 
встановлення обставин справи.

06 травня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з клопотанням про розгляд справи за правилами загального позовного провадження, зазначивши, що вказана справа є складною, предмет доказування вимагає проведення судових засідань, витребування доказів, допиту свідків та сторін, призначення почеркознавчої експертизи, тому справу недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

Ухвалою Ленінського районного суд м. Дніпропетровська від 08 травня 2024 року у задоволені клопотання ОСОБА_1 про розгляд справи за правилами загального позовного провадження відмолено, з тих підстав, що ухвалою Ленінського районного суд м. Дніпропетровська від 23 квітня 2024 року відкрито провадження у справі, та відповідно до статті 19 ЦПК України справу визнано малозначною. 

Крім того, суд зазначив, що позивач надав суду докази, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, а самі вимоги були ним викладені у позовній заяві. Також позивач вчинив процесуальні дії з метою витребування доказів, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог; зустрічний позов відповідачка не пред`являла. 

Зважаючи на наведене суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, діючи в межах наданих йому процесуальним законом повноважень, розглянув клопотання позивача, урахувавши характер спірних правовідносин та предмет доказування, дійшов обгрунтованого висновку про відсутність підстав для розгляду справи у порядку загального позовного провадження. 
Отже, аргументи касаційної скарги про те, що суд першої інстанції помилково розглянув справу у порядку спрощеного позовного провадження не знайшли свого підтвердження, оскільки справа, яка переглядається є справою незначної складності, враховуючи предмет позову та фактичні обставини справи. 
Крім того, право позивача на доступ до правосуддя було забезпечено судом апеляційної інстанції, який розглянув справу по суті у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом сторін) та не встановив правових підстав для скасування рішення суду першої інстанції. 
Таким чином, Верховний Суд, перевіривши доводи касаційної скарги ОСОБА_1 , які стали підставою для відкриття касаційного провадження, дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень - без змін. 

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що судові рішення ухвалені без додержання норм процесуального та матеріального права. Таким чином, касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції - без змін.

Правило про те, що «не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань» стосується випадків, коли такі недоліки не призводять до порушення основних засад (принципів) цивільного судочинства (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 522/18010/18).

Оскільки судові рішення підлягають залишенню без змін, то підстав для здійснення нового розподілу судових витрат немає.

Керуючись статтями 400, 410, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Келембет Ілона Миколаївна, залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 жовтня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 21 травня 2025 року залишити без змін. 

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

О. В. Ступак

В. В. Шипович