ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

29 січня 2026 року 	м. Дніпро	справа № 280/9518/25	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
головуючого - судді Ясенової Т.І. (доповідач),
суддів: Суховарова А.В., Головко О.В., 
розглянувши в письмовому провадженні в м. Дніпрі адміністративну справу за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на ухвалу Запорізького окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2025 року ( суддя Сацький Р.В.) в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання наказів протиправними та зобов`язання вчинити дії,-
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до суду із адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 , до Військової частини НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України, в якому позивач просить суд:
визнати протиправним та скасувати наказ начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 (з основної діяльності), в частині призову та направлення для проходження військової служби під час мобілізації, в особливий період резервістів і військовозобов`язаних, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , відповідно до поіменного списку у складі команди 1491;
визнати протиправним та скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України (по стройовій частині) в частині зарахування до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України солдата ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 та призначенні на посаду;
зобов`язати військову частину НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України виключити солдата ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 .
29.10.2025 від представника позивача надійшла заява про забезпечення позову, в якій позивач просить зупинити дію наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 (з основної діяльності) в частині призову та направлення для проходження військової служби під час мобілізації, в особливий період резервістів і військовозобов`язаних, ОСОБА_1 , відповідно до поіменного списку у складі команди 1491 – до набрання законної сили рішенням суду у справі та зупинити дію наказу командира військової частини НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України (по стройовій частині) в частині зарахування до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України солдата ОСОБА_1 та призначенні його на посаду – до набрання законної сили рішенням суду у справі.
Заява обґрунтована тим, що оспорювані накази про мобілізацію є протиправними, оскільки з 30.09.2025 і по теперішній час на нього має поширюватися імунітет (відстрочка) від призову як на викладача, передбачений пунктом 2) частини 3 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». Факт наявності права на відстрочку був доведений до відома відповідача-1 20.10.2025. Проте відповідач-1 проігнорував цю інформацію, хоча, згідно з частиною 8 статті 23 вказаного Закону, пунктом 79 Порядку № 1487 та пунктами 59 і 60 Порядку № 560, мав прямий обов`язок і повноваження здійснити перевірку статусу позивача як викладача через Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів, до якого має прямий доступ. У зв`язку з цим, оспорювані накази є протиправними, що робить призов позивача незаконним. Невжиття заходів забезпечення позову може значно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду та поновлення порушених прав позивача, оскільки наявні ознаки існування очевидної небезпеки: а) заподіяння смертельної шкоди здоров`ю та життю позивача до ухвалення рішення у справі. Це зумовлено тим, що після завершення базової військової підготовки у військовій частині НОМЕР_3 Позивача можуть розподілити до бойового підрозділу, де під час виконання наказу він може отримати поранення чи бути вбитим; б) завдання шкоди його правам та інтересам. Через мобілізацію позивача буде звільнено з Класичного Приватного Університету (всупереч його бажанню займатись науково-викладацькою діяльністю, гарантованою статтею 54 Конституції України), а його подальше переведення до іншого місця служби з виданням нових наказів унеможливить ефективне виконання судового рішення про скасування первинного наказу про призов.
Ухвалою Запорізького окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2025 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено частково.
Заборонено Військовій частині НОМЕР_3 вчиняти дії щодо направлення/переведення військовослужбовця ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , до іншої військової частини, до набрання законної сили судовим рішенням по суті в адміністративній справі № 280/9518/25.
В іншій частині заяви відмовлено.
Не погоджуючись з судовим рішенням, Військовою частиною НОМЕР_1 подано апеляційну скаргу, в якій скаржник просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та прийняти нове судове рішення, яким відмовити в задоволені заяви про забезпечення позову, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права.
В апеляційній скарзі, скаржником зазначено, що в ухвалі відсутній аналіз доказів, який би підтверджував, що направлення позивача на базову військову підготовку створює реальну загрозу його правам, або що без вжиття заходів забезпечення виконання можливого рішення суду буде неможливим. Більше того, у матеріалах справи взагалі відсутні докази, які свідчили б про порушення чи загрозу порушення прав позивача з боку військової частини. Застосування заходів забезпечення позову не повинно змінювати фактичний або правовий стан сторін до ухвалення рішення по суті, а також не може підміняти собою вирішення спору. Проте у цій справі суд саме попередньо задовольнив заяву про забезпечення позову, фактично заборонивши військовій частині виконувати її службові повноваження, чим вийшов за межі повноважень, визначених законом.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.
У відповіді на відзив, скаржник заперечив проти доводів позивача.
Відповідно до вимог статті 311 КАС України справа розглянута в порядку письмового провадження.
Перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву, колегія суддів дійшла таких висновків.
Відповідно до частин першої та другої статті 150 КАС України суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.
Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо:
1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або
2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.
Згідно з частинами першою та другою статті 151 КАС України позов може бути забезпечено: 1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку..
Суд може застосувати кілька заходів забезпечення позову. Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.
В силу приписів частини першої статті 152 КАС України заява про забезпечення позову подається в письмовій формі і повинна містити, зокрема, обґрунтування необхідності забезпечення позову, а також захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності.
Отже, забезпечення позову це надання заявнику (позивачеві) тимчасової правової охорони його прав та інтересів, за захистом яких він звернувся чи планує звернутися до суду, до вирішення спору судом та набрання рішенням суду законної сили. Заходи забезпечення позову є втручанням суду у спірні правовідносини, тому вони повинні застосовуватися судом з підстав та в порядку, прямо передбачених законом (відповідний правовий висновок наведений у постанові Верховного Суду від 20.03.2019 у справі № 826/14951/18).
Колегія суддів зауважує, що частиною другою статті 150 КАС України передбачено вичерпний перелік підстав для вжиття заходів забезпечення адміністративного позову. Відтак суд, виходячи з конкретних обставин та з урахуванням наданих йому доказів, повинен встановити, чи існує хоча б одна з названих підстав, і оцінити, чи не може застосування заходів забезпечення позову завдати більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.
Тобто прийняття рішення про забезпечення позову можливе лише в разі наявності обґрунтованого припущення, що невжиття заходів забезпечення може у майбутньому (1) ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або (2) ефективний захист (поновлення) порушених (оспорюваних) прав або інтересів позивача, або (3) є очевидними ознаками протиправності оскаржуваного рішення та порушення прав позивача цим рішенням.
Інститут забезпечення адміністративного позову є однією з гарантій захисту прав, свобод та законних інтересів юридичних та фізичних осіб позивачів в адміністративному процесі, механізмом, який покликаний гарантувати, у суворій відповідності до закону та за наявності безумовних фактичних підстав, (1) виконання майбутнього рішення суду або/та (2) ефективний захист позивача, який неможливий без негайного втручання суду.
Заходи забезпечення позову мають бути вжиті лише в межах позовних вимог, бути адекватними та співмірними з позовними вимогами.
Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.
Вказані висновки узгоджуються із позицією Верховного Суду, висловленою у постановах від 11.01.2022 у справі № 640/18852/21, від 28.07.2022 у справі № 640/31850/20 та від 16.08.2022 у справі № 640/35685/21.
Пунктом 2 частиною 3 статті 23 Закону № 3543-XII визначено, що призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період не підлягають також наукові і науково-педагогічні працівники закладів вищої та фахової передвищої освіти, наукових установ та організацій, які мають науковий ступінь, і педагогічні працівники закладів фахової передвищої освіти, професійної освіти, закладів загальної середньої освіти, за умови що вони працюють відповідно у закладах вищої чи фахової передвищої освіти, наукових установах та організаціях, закладах професійної чи загальної середньої освіти за основним місцем роботи не менш як на 0,75 ставки.
З матеріалів заяви встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з 01.10.2025 є викладачем закладу фахової передвищої освіти циклової комісії бізнесу та торгівлі Фахового коледжу Класичного приватного університету на 0,75 ставки. Переведений на цю посаду наказом ректора Класичного приватного університету № 63-К від 30.09.2025.
Факт відстрочки позивача від призову на військову службу під час мобілізації (бронювання) підтверджується відомостями з Резерв + ОСОБА_1 , так після уточнення даних 22.10.2025 він має статус військовозобов`язаного та відстрочку від мобілізації за пунктом 2 частини 3 статті 23 Закону № 3543-XII до 02 лютого 2026 року. (а.с. 49).
Звертаючись із заявою про забезпечення позову, позивач обґрунтовує наявність порушеного права тим, що він не підлягав призову на військову службу під час мобілізації, оскільки користувався правом на відстрочку у зв`язку з викладацькою діяльністю на 0,75 ставки, що передбачено пунктом 2 частини 3 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». Наявні докази свідчить про те, що позивач має відстрочку, відомості про яку містяться у військо-обліковому документі, проте на цей час позивач призваний наказом відповідача 1 за мобілізацією та зарахований до списків Військової частини НОМЕР_1 . Отже, станом на момент звернення із цією заявою, позивач вже мобілізований та з 22.10.2025 проходить військову службу у Військової частини НОМЕР_1 .
Задовольняючи частково заяву позивача про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що предметом цього позову є визнання протиправним та скасування наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 (з основної діяльності), в частині призову та направлення для проходження військової служби під час мобілізації, в особливий період резервістів і військовозобов`язаних, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , відповідно до поіменного списку у складі команди 1491 та визнання протиправним та скасування наказу командира військової частини НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України (по стройовій частині) в частині зарахування до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України солдата ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 та призначенні на посаду.
При розгляді заяви про забезпечення позову не вирішується питання про законність або обґрунтованість позовних вимог по суті, їх оцінка в сукупності може бути надана судом лише за наслідками розгляду адміністративної справи.
Правомірність чи неправомірність прийняття оскаржуваних наказів буде встановлена судовим рішенням, прийнятим за результатами розгляду цієї справи по суті, стверджувати на даний час про це неможливо.
Однак, невжиття заходів забезпечення позову, очевидно, може призвести до того, що захист прав, на захист яких заявлено позов, стане неможливим, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат.
Так, після закінчення підготовки позивач буде направлений наказом командира навчальної військової частини до іншої військової частини, тому у разі встановлення протиправності та скасування оскаржуваного наказів і задоволення позовних вимог стане неможливим, а ефективний захист порушених прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду у цій справі, без вжиття заходів забезпечення позову буде істотно ускладнено, оскільки для такого захисту позивачу доведеться докласти значних зусиль та витрат, у тому числі, через необхідність звернення з новим позовом до іншої військової частини, яка не є учасником цієї справи, та до якої позивач буде направлений наказом командира відповідної навчальної частини.
Водночас, вжиття заходів забезпечення позову шляхом заборони вчиняти дії щодо переведення позивача для проходження військової служби до іншої військової частини, - жодним чином не зумовлює фактичного вирішення спору по суті, а спрямовано передусім лише на збереження існуючого становища до розгляду цієї справи по суті
Оцінюючи ухвалу суду першої інстанції в частині задоволення заяви про забезпечення позову шляхом заборони вчиняти дії щодо направлення/переведення військовослужбовця до іншої військової частини до набрання законної сили судовим рішенням по суті в даній справі, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції, що такий спосіб забезпечення позову є співмірним із заявленими позивачем вимогами та не спричинить шкоди відповідачам чи іншим особам, оскільки у разі відмови у задоволенні позовних вимог командир Військової частини НОМЕР_1 зможе своїм наказом направити/перевести позивача до іншої військової частини, забезпечення позову у такий спосіб не буде перешкодою для переміщення позивача разом із Військовою частиною НОМЕР_1 та/або у складі цієї Військової частини, водночас, Військовій частині НОМЕР_1 має бути заборонено не вчинення будь-яких дій щодо позивача, а лише дій щодо направлення/переведення позивача до іншої військової частини.
Крім того, суду першої інстанції дійшов правильного висновку, що заява позивача щодо забезпечення позову шляхом зупинення дії наказів ІНФОРМАЦІЯ_1 та Військової частини НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України, не підлягає задоволенню, оскільки відповідно до пункту 10 частини 3 статті 151 КАС України не допускається забезпечення позову шляхом зупинення наказу або розпорядження командира (начальника), відданого військовослужбовцю в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці.
Отже, процесуальний закон містить пряму заборону вживати заходи забезпечення позову, шляхом зупинення наказу або розпорядження командира (начальника), відданого військовослужбовцю в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці.
На момент подання зазначеної заяви про забезпечення позову на території України діє військовий стан, який запроваджений Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затверджений Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102, зі змінами.
Відтак, на час проходження позивачем служби та на дату звернення до суду із заявою про забезпечення позову в Україні діє воєнний стан, в умовах якого існує пряма заборона зупинення дії наказів відданих військовослужбовцю.
Враховуючи вищенаведене та беручи до уваги, що після закінчення підготовки позивач буде направлений наказом командира навчальної військової частини до іншої військової частини, тому у разі встановлення протиправності та скасування оскаржуваного наказів і задоволення позовних вимог стане неможливим, а ефективний захист порушених прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду у цій справі, без вжиття заходів забезпечення позову буде істотно ускладнено, оскільки для такого захисту позивачу доведеться докласти значних зусиль та витрат, у тому числі, через необхідність звернення з новим позовом до іншої військової частини, яка не є учасником цієї справи, та до якої позивач буде направлений наказом командира відповідної навчальної частини, суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив заяву позивача частково, шляхом заборони Військовій частині НОМЕР_3 вчиняти дії щодо направлення/переведення військовослужбовця ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , до іншої військової частини, до набрання законної сили судовим рішенням по суті в адміністративній справі № 280/9518/25.
Вказаний спосіб забезпечення позову відповідає критерію адекватності та ефективності у ситуації, що склалась, а також гарантуватиме можливість поновлення порушених прав позивача та виконання судового рішення у майбутньому, у разі задоволення позову.
Колегія суддів зауважує, що забезпечення позову не є вирішенням спору по суті, а вжиті заходи забезпечення позову є тимчасовими, діють до набрання законної сили судовим рішенням у цій справі або їх скасування та є необхідними для запобігання негативних наслідків для позивача до ухвалення судового рішення, які можуть в подальшому унеможливити виконання рішення суду, якщо його буде ухвалено на користь позивача, тому наявні підстави для часткового задоволення заяви позивача про забезпечення позову.
Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Згідно із практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.
За таких обставин, ухвала першої інстанції є законною та обґрунтованою, а викладені скаржником в апеляційній скарзі доводи не свідчать про порушення судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи.
Отже, при ухваленні оскаржуваної ухвали судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому підстав для її скасування немає.
На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи та надано їм належну юридичну оцінку, судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення.
Керуючись ст.ст.52, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 379 КАС України, суд,-
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Запорізького окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її підписання суддями та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня отримання сторонами копії судового рішення.

Головуючий - суддя Т.І. Ясенова 

суддя А.В. Суховаров 

суддя О.В. Головко