ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ                             
 
03 грудня 2025 року                                  
м. Київ                                                         
 
справа № 447/1763/20
 
провадження № 61-1055св25
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Луспеника Д. Д. 
суддів: Гулейкова І. Ю., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач),                         Черняк Ю. В.,
 
учасники справи:
позивач - Приватна агрофірма імені Івана Франка,
відповідачі:  ОСОБА_1 , державний реєстратор виконавчого комітету Новороздільської міської ради Яценко Ярина Володимирівна,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 , яка подана його представником - адвокатом Шнирем Ярославом Богдановичем, на постанову Львівського апеляційного суду                                     від 26 листопада 2024 року у складі колегії суддів: Бойко С. М., Копняк С. М., Ніткевича А. В.,
 
ВСТАНОВИВ: 

 

 
1.    Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У липні 2020 року Приватна агрофірма імені Івана Франка (далі - ПАФ ім. Івана Франка) звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , державного реєстратора виконавчого комітету Новороздільської міської ради Яценко Я. В. про скасування рішень державного реєстратора, витребування майна із чужого незаконного володіння.
 
Позовна заява мотивована тим, що ПАФ ім. Івана Франка є правонаступником колишнього колгоспу ім. Івана Франка с. Берездівці. До 2011 року ПАФ ім. Івана Франка проводило виділення майнових паїв колишнім членам колгоспу, до числа яких входили ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яким рішеннями зборів уповноважених власників майнових паїв від 30 червня 2011 року виділено зерносклад (збудований у 1988 році), зерносклад - насіннєве сховище (збудований у 1989 році), навіс зерноскладу (збудований у 1997 році), прохідну (збудовану у 1993 році). 
 
Вказувала, що керівником агрофірми були підписані акти прийому-передачі зазначеного майна ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , проте вказані особи так і не зареєстрували за собою право власності на нього, що свідчить про непогашення свідоцтв про право на майновий пай, у зв`язку із чим, майно залишилося у пайовому фонді ПАФ ім. Івана Франка та перебуває на її балансі.
 
У подальшому ПАФ ім. Івана Франка стало відомо про те, що рішенням державного реєстратора виконавчого комітету Новороздільської міської ради Львівської області Яценко Я. В. від 07 липня 2017 року за ОСОБА_1 було зареєстровано право власності на належне до пайового фонду агрофірми майно, а саме: зерносклад на АДРЕСА_2, зерносклад на АДРЕСА_2, навіс зерноскладу на АДРЕСА_5, вагу на АДРЕСА_6 та прохідну на              АДРЕСА_1 . Підставою для такої державної реєстрації зазначено акт приймання-передачі пайового майна від 03 грудня 2015 року, підписаний ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , а також свідоцтво про право власності на майновий пай члена                    КСП серії ЛВ № 138024, видане 03 грудня 2015 року.
 
Зазначала, що акт приймання-передачі підписано не уповноваженою особою (ОСОБА_4), у той час, як керівником агрофірми та, відповідно, особою, уповноваженою статутом на підписання документів від імені юридичної особи,                      є ОСОБА_5 . Крім того, свідоцтво про право власності на майновий пай, подане ОСОБА_1 державному реєстратору, не містить відмітки ПАФ ім. Івана Франка про виділення майна в натурі, підпису керівника та його печатки. При цьому державна реєстрація права власності на майно за відповідачем відбулася під час дії постанови державного виконавця про накладення арешту на все майно агрофірми.
 
На думку позивача, рішенням державного реєстратора виконавчого комітету Новороздільської міської ради Львівської області Яценко Я. В. від 07 липня                    2017 року порушено права ПАФ ім. Івана Франка як законного володільця спірного майна та права агрофірми у відносинах із власниками майнових паїв.
 
Ураховуючи наведене, ПАФ ім. Івана Франкапросила суд:
- визнати незаконним та скасувати рішення державного реєстратора виконавчого комітету Новороздільської міської ради Львівської області Яценко Я. В. від 07 липня 2017 року щодо реєстрації за ОСОБА_1 права власності на майно                                            у с. Берездівці Миколаївського району Львівської області, а саме: зерносклад                        на АДРЕСА_2, зерносклад на АДРЕСА_2, навіс зерноскладу                       на АДРЕСА_5, вагу на АДРЕСА_6 та прохідну на                                             АДРЕСА_1 ;
- витребувати вказане майно у незаконного володільця ОСОБА_1 на користь ПАФ ім. Івана Франка.
 
Короткий зміст судових рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій
 
Справа розглядалася судами неодноразово.
 
Рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 09 лютого                      2021 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду                              від 28 жовтня 2021 року, у задоволенні позову ПАФ ім. Івана Франка відмовлено.
 
Судові рішення мотивовані тим, що ОСОБА_1 придбав спірне майно                                                 у ОСОБА_2 , правомірність виділення майна якому в натурі на підставі свідоцтва про право власності на майновий пай встановлена ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 24 грудня 2012 року у справі № 1313/2605/2012, де зазначено, що ПАФ ім. Івана Франка визнала вимоги ОСОБА_2 про визнання права власності на майно. 
 
Суди попередніх інстанцій зазначили, що при прийнятті державним реєстратором рішень про реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на спірне майно ним було дотримано вимоги чинного законодавства, а тому відсутні підстави для їх скасування. Зокрема, акт приймання-передачі спірних нежитлових будівель та інші необхідні документи підписані ОСОБА_4 , уповноваженим на вчинення вказаних дій рішенням зборів власників майнових паїв. Заявлене для реєстрації права власності майно фактично передано відповідачу, про що складено акт приймання-передачі пайового майна, виділеного в натурі, а на свідоцтві про майновий пай зроблено відповідний напис від 03 грудня 2015 року.
 
Суди вказали, що порядок передачі майнових паїв членам колективних сільськогосподарських підприємств врегульовано Законом України                                         «Про колективне сільськогосподарське підприємство» та постановою Кабінету Міністрів України «Про врегулювання питань щодо забезпечення захисту майнових прав селян у процесі реформування аграрного сектору економіки» від 28 лютого 2001 року № 177, відповідно до яких майновий пай члена підприємства документально підтверджується свідоцтвом про право власності на майновий пай члена підприємства, факт оформлення свідоцтва засвідчується гербовою печаткою та підписом голови відповідної ради. 
 
Станом на день видачі свідоцтва про право власності на майновий пай не існувало жодного нормативно-правового акта, який би визначав обов`язковість відмітки на сертифікаті, скріпленої печаткою та підписом керівника підприємства. Посилання позивача на постанову Кабінету Міністрів України № 1127 від 25 грудня 2015 року суди відхилили, оскільки вона набрала чинності після видачі відповідачу вказаного свідоцтва.
 
Суди зазначили, що право власності на збудоване майно набувається у порядку, який існував на час його спорудження та не виникає у зв`язку зі здійсненням державної реєстрації права власності на нього у порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого права, а не підставою його виникнення.
 
Щодо позовних вимог про витребування майна із незаконного володіння                ОСОБА_1 , суди відмовили у їх задоволенні з огляду на їх похідний характер від вимоги про скасування рішень державного реєстратора.
 
Апеляційний суд також указав, що ПАФ ім. Івана Франка у минулому була володільцем спірного майна на підставі договору оренди, проте станом на момент реєстрації права власності та оформлення документів, що стали підставою для реєстрації права власності, договірні орендні відносини припинені, а на спростування вказаної обставини позивач не надав жодних доказів щодо наявності у нього права користування спірним майном.
 
Постановою Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року касаційну скаргу                                   ПАФ ім. Івана Франка задоволено частково.
Рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 09 лютого 2021 року 
та постанову Львівського апеляційного суду від 28 жовтня 2021 року в частині відмови у задоволенні позову ПАФ ім. Івана Франка до ОСОБА_1 про витребування майна із чужого незаконного володіння скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.
Рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 09 лютого 2021 року 
та постанову Львівського апеляційного суду від 28 жовтня 2021 року в частині відмови у задоволенні позову ПАФ ім. Івана Франка до ОСОБА_1 , державного реєстратора виконавчого комітету Новороздільської міської ради Яценко Я. В.               про скасування рішень державного реєстратора змінено, викладено їхні мотивувальні частини в редакції цієї постанови (касаційне провадження                                    № 61-20503св21).
 
Скасовуючи оскаржувані судові рішення в частині вирішення позовних вимог                  ПАФ ім. Івана Франка про витребування майна із чужого незаконного володіння, та направляючи справу в цій частині на новий розгляд до районного суду, суд касаційної інстанції виходив із того, що суди, не з`ясовуючи питання наявності або відсутності порушеного суб`єктивного права позивача, виходили з безпідставності позовних вимог (відсутності порушень вимог чинного законодавства при реєстрації за ОСОБА_1 права власності на спірне майно).
 
Верховний Суд вказав, що обставину правонаступництва колишнього колгоспу                    ім. Івана Франка с. Берездівці суди не досліджували, а факт переходу прав та обов`язків колгоспу до ПАФ ім. Івана Франка не перевіряли, у зв`язку із чим не встановили, які саме права та інтереси позивача порушені відповідачем, та зробили передчасний висновок про відмову в задоволенні позову за безпідставністю позовних вимог. 
 
При цьому суд указав на необхідність врахування висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 26 червня 2019 року у справі                                        № 612/579/16-ц (провадження № 14-125цс19)).
 
Верховний Суд вважав, що за встановлених судами обставин у задоволенні позову ПАФ ім. Івана Франка до ОСОБА_1 про скасування рішень державного реєстратора слід було відмовити саме у зв`язку із обранням позивачем неефективного способу захисту в цій частині.
 
Крім того, суд касаційної інстанції, посилаючи на правові висновки, викладені                    у постанові Верховного Суду від 28 вересня 2022 року у справі № 607/10048/19 (провадження № 61-12820св21) зазначив про те, що державний реєстратор виконавчого комітету Новороздільської міської ради Яценко Я. В. є неналежним відповідачем в цій справі, у задоволенні позовних вимог, пред`явлених до державного реєстратора, необхідно було відмовити саме із цих підстав.
 
Рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 08 квітня 2024 року у задоволенні позову ПАФ ім. Івана Франка до ОСОБА_1 про витребування майна із чужого незаконного володіння відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що нерухоме майно, передане            ОСОБА_2 , ОСОБА_3 належало на праві спільної часткової власності власникам майнових паїв і лише співвласники мають право розпоряджатися вказаним майном. ОСОБА_2 після виділу йому майна належно оформив свідоцтво, яке зареєстрував у книзі обліку свідоцтв про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства та отримав відповідні рішення Берездівської сільської ради про оформлення права власності на ці об`єкти. Ураховуючи правову природу такого майна, районний суд дійшов висновку, що купівля-продаж майнового паю з виділеним майном не суперечить вимогам закону та є однією із форм реалізації договірних відносин, внаслідок яких ОСОБА_1 зареєстрував за собою право власності на спірне нерухоме майно. Позивач підписав акти прийому-передачі спірного майна ОСОБА_2 , не оспорив жодного рішення Берездівської сільської ради про оформлення права власності на об`єкти нерухомості та правомірність набуття права власності ОСОБА_2 .
 
Районний суд урахував, що ПАФ ім. Івана Франка було володільцем спірного майна на підставі договору оренди, проте станом на момент реєстрації права власності та оформлення документів, що стали підставою для реєстрації права власності за ОСОБА_1 , договірні орендні відносини припинені, на спростування чого позивач не надав жодних доказів щодо наявності права на користування спірним майном.
 
При цьому суд вважав, що позивач звернувся до суду із вказаними позовними вимогами у межах позовної давності, оскільки про порушення права власності на спірне нерухоме майно ПАФ ім. Івана Франка дізналася у липні 2017 року, а із цим позовом до суду звернулася у червні 2020 року, тобто в межах строку позовної давності.
 
Додатковим рішенням Миколаївського районного суду Львівської області                                від 16 квітня 2024 року заяву представника ОСОБА_1 - адвоката Шнира Я. Б. про ухвалення додаткового рішення задоволено.
Стягнуто з ПАФ ім. Івана Франка на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 17 000 грн.
У задоволенні заяви представника ПАФ ім. Івана Франка - адвоката             Якубівського І. Є. про ухвалення додаткового рішення відмовлено.
 
Додаткове рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідно до вимог частин першої та другої статті 141 ЦПК України, ураховуючи, що ПАФ ім. Івана Франка відмовлено у задоволенні позову, саме на позивача покладається обов`язок відшкодувати судові витрати, понесені відповідачем.
 
При визначенні розміру компенсації відповідачу витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції вважав, що витрати, понесені ОСОБА_1 на професійну правничу допомогу у розмірі 17 000 грн підтверджені належними та допустимими доказами. При цьому такий розмір витрат на оплату послуг адвоката відповідає критерію реальності та розумності, є співмірним зі складністю справи                    і обсягом виконаних адвокатом робіт. 
 
Оскільки суд відмовив у задоволенні позову ПАФ ім. Івана Франка, тому понесені позивачем витрати на професійну правничу допомогу відшкодуванню не підлягають.
 
Короткий зміст оскаржуваного судового рішеннясуду апеляційної інстанції
 
Постановою Львівського апеляційного суду від 26 листопада 2024 року апеляційну скаргу ПАФ ім. Івана Франка задоволено.
Рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 08 квітня 2024 року та додаткове рішення Миколаївського районного суду Львівської області                                  від 16 квітня 2024 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким позов                                 ПАФ ім. Івана Франка до ОСОБА_1 про витребування майна із чужого незаконного володіння задоволено.
Витребувано із незаконного володіння ОСОБА_1 на користь ПАФ ім. Івана Франка такі об`єкти нерухомого майна:
зерносклад (насіннєве зерносховище), загальною площею 951,8 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , вартістю 88 804 грн;
навіс зерноскладу, загальною площею 1 792,7 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , вартістю 88 179 грн;
прохідна, загальною площею 7,3 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 (попередня                адреса - АДРЕСА_1 ), вартістю 915 грн;
зерносклад, загальною площею 1 022,1 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , вартістю                               37 131 грн;
вага, загальною площею 27,1 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 (попередня адреса -                               АДРЕСА_4 ), вартістю 2 177 грн.
Додаткове рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 16 квітня 2024 року скасовано.
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог                  ПАФ ім. Івана Франка про витребування майна із чужого незаконного володіння та ухвалюючи в цій частині нове судове рішення про задоволення вказаних позовних вимог, апеляційний суд, виконуючи вказівки Верховного Суду щодо перевірки питання наявності або відсутності порушеного суб`єктивного права позивача, виходив із того, що саме підприємство - правонаступник, а в даному випадку - це ПАФ ім. Івана Франка була наділена повноваженнями щодо виділення зі складу пайового фонду майна в натурі окремим власникам чи групам власників на підставі рішення зборів співвласників. Суд урахував висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 612/579/16-ц (провадження № 14-125цс19).
 
Апеляційний суд зазначив, що з наданих державним реєстратором Яценко Я. В. документів, на підставі яких нею вчинено державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на спірні об`єкти нерухомого майна, встановлено, що у поданому для державної реєстрації свідоцтві про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновому сертифікаті)              серії ЛВ № 138024 від 03 грудня 2015 року, виданому Берездівецькою сільською радою немає відмітки ПАФ ім. Івана Франка (як підприємства - правонаступника колгоспу ім. Івана Франка) про виділення майна в натурі, засвідченому підписом керівника цього підприємства - ОСОБА_5 Акт приймання-передачі пайового майна, виділеного в натурі від 03 грудня 2015 року, який виданий на підставі рішення зборів власників майнових паїв цілісного майнового комплексу ПАФ ім. Івана Франка про виділення ОСОБА_1 спірного нерухомого майна був підписаний головою ЦМК ОСОБА_4 (сторона, яка передавала майно), та                           ОСОБА_1 (сторона, яка приймала майно).
 
Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що державна реєстрація права власності на спірні об`єкти нерухомого майна за ОСОБА_1 відбулася з порушенням вимог чинного на момент вчинення реєстраційних дій законодавства, оскільки виділення майна з пайового фонду відбулось без відома (поза волею) його законного володільця - ПАФ ім. Івана Франка як підприємства - правонаступника, що свідчить про порушення прав останнього на володіння майном, тому наявні правові підстави для витребування цього майна із незаконного володіння ОСОБА_1 .
 
Апеляційний суд відхилив доводи відповідача про відсутність порушеного права            ПАФ ім. Івана Франка, оскільки матеріалами справи підтверджується, що всі спірні об`єкти нерухомого майна увійшли до складу пайового фонду підприємства-правонаступника колгоспу ім. Івана Франка - ПАФ ім. Івана Франка та відповідно до пункту 4.2.1 Статуту ПАФ ім. Івана Франка є майном агрофірми, яке утворилося за рахунок цілісного майнового комплексу виробничого об`єднання селянських господарств (далі - ВОСГ) ім. Івана Франка, який є власністю його членів у формі індивідуальних майнових паїв.
 
Суд апеляційної інстанції зазначив, що оскільки ОСОБА_3 , ОСОБА_2 право власності на виділене їм майно за рішенням зборів від 30 червня 2011 року                               у встановленому законом порядку не зареєстрували та відчужили за договорами купівлі-продажу від 01 грудня 2015 року належні їм майнові паї ОСОБА_1 , правові підстави вважати, що вони можуть бути належними позивачами у цій справі відсутні. 
 
Апеляційний суд відхилив доводи відповідача про те, що позивач пропустив позовну давність щодо цих позовних вимог, оскільки, на думку суду, порушення права позивача відбулося внаслідок незаконної державної реєстрації права власності ОСОБА_1 на спірне нерухоме майно - 04 липня 2017 року, тому, звернувшись до суду із цим позовом 30 червня 2020 року, ПАФ ім. Івана Франка не пропустила встановлений законом строк позовної давності.
 
Пославшись на положення статті 141 ЦПК України, суд апеляційної інстанції здійснив розподіл судових витрат, понесених ПАФ ім. Івана Франка за подання позовної заяви, апеляційної та касаційної скарги пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
 
Змінюючи розмір витрат на професійну правничу допомогу, понесених позивачем          у суді першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що присуджений розмір               є очевидно завищеним, тому наявні підстави для зменшення розміру витрат, які стягуються на користь ПАФ ім. Івана Франка до 15 000 грн, що за встановлених обставин справи буде відповідати принципу співмірності розміру судових витрат зі складністю справи, обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та результатів її розгляду.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У касаційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Шнир Я. Б., посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить постанову Львівського апеляційного суду від 26 листопада 2024 року скасувати та залишити в силі рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 08 квітня 2024 року, додаткове рішення Миколаївського районного суду Львівської області                                  від 16 квітня 2024 року.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
У січні 2025 року касаційна скарга надійшла до Касаційного цивільного суду                     у складі Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 лютого 2025 року відкрито касаційне провадження                              у вказаній справі, витребувано цивільну справу із суду першої інстанції та роз`яснено учасникам справи право подати відзив на касаційну скаргу.
 
У лютому 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 листопада 2025 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга  ОСОБА_1 , яка подана його представником - адвокатом Шнирем Я. Б., мотивована тим, що оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції не відповідає положенням статей 263-265 ЦПК України та підлягає скасуванню.
 
Зазначає, що позивач знав про вибуття спірного майна у власність ОСОБА_2 ще у 2011 році, тому саме тоді він мав довідатися про порушення свого права. Звернувшись до суду із цим позовом у 2020 році, ПАФ ім. Івана Франка пропустила строк позовної давності для звернення із вимогою про витребування майна,                      про застосування наслідків спливу якого було заявлено в суді першої інстанції.
 
Посилається на те, що титульне володіння ПАФ ім. Івана Франка було договірним               і строковим (10 років), проте продовження такого користування позивач не довів. Крім того, ПАФ ім. Івана Франка не здійснювалась реєстрація права власності чи користування спірним нерухомим майно (5 об`єктів) і не оскаржувалася процедура виділення спірних об`єктів ОСОБА_3 , тому позивачем не доведено наявність порушеного права.
 
Позивач не довів факту володіння чи користування спірним майном з урахуванням того, що він на підставі статуту є правонаступником колгоспу ім. Івана Франка лише в частині боргових зобов`язань, а не в частині майна.
 
Вважає, що факт переходу майнових прав колгоспу до ПАТ ім. Івана Франка не підтверджений, позивач у власність чи статутний капітал не отримав жодного нерухомого майна чи ЦМК (таке майно залишилося у спільному користуванні членів КСП, які не стали членами ПАФ ім. Івана Франка і не передали свого спільного майна як внеску до статутного фонду ПАФ ім. Івана Франка).
 
На момент спірної державної реєстрації права власності на спірні об`єкти нерухомого майна за ОСОБА_1 , ПАФ ім. Івана Франка не мала жодного відношення до цих об`єктів, що підтверджується рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 28 вересня 2012 року у справі                                                № 1313/2605/1212, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 24 грудня 2012 року, яким встановлено той факт, що майно                                             у встановленому законом порядку вибуло від ПАФ ім. Івана Франка до ОСОБА_2 .
 
На момент подання позову в цій справі право спільної власності членів КСП на спірне майно вже було припинене внаслідок його виділу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а встановлення апеляційним судом підстав для витребування майна впливає на їхні інтереси, права та обов`язки. 
 
Підставою касаційного оскарження зазначеного судового рішення представник ОСОБА_1 - адвокат Шнир Я. Б. вказує неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування судом апеляційної інстанцій норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного                                  у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі                          № 669/927/16-ц, від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16, від 01 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18, що передбачено пунктом 1 частини другої                                   статті 389 ЦПК України.
 
Також представник ОСОБА_1 - адвокат Шнир Я. Б. зазначає про порушення апеляційним судом норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи,                          а саме, судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частиною третьою                            статті 411 ЦПК України, оскільки суд прийняв рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу.
 
У березні 2025 року ПАФ ім. Івана Франка подала відзив на касаційну скаргу, в якому зазначила про необґрунтованість доводів касаційної скарги та відсутність підстав                             для скасування постанови суду апеляційної інстанції. Вважає оскаржувану постанову апеляційного суду такою, що відповідає вимогам статей 263-265 ЦПК України.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Протоколом № 1 зборів уповноважених власників майнових паїв ПАФ ім. Івана Франка від 01 листопада 2001 року затверджено пайовий фонд ПАФ та список осіб, які мають право на майновий пай. Керівництвом ПАФ подано до Берездівецької сільської ради Миколаївського району Львівської області разом зі списком осіб, які мають право на майновий пай, перелік основних засобів пайового фонду                             ПАФ ім. Івана Франка. Відповідно до зазначеного документа до складу основних засобів пайового фонду, що знаходяться у с. Берездівці, віднесені, зокрема: вага, склад міндобрив - зерновий склад; зерносклад; навіс зерноскладу та прохідна.
 
30 червня 2011 року на підставі заяви ОСОБА_2 у рахунок погашення майнового паю, належного йому на підставі свідоцтва про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства серії ЛВ № 138005 на суму 233 354,9 грн, зборами уповноважених власників майнових паїв прийнято рішення про виділення йому зерноскладу-насіннєвого сховища, навісу зерноскладу та прохідної.
 
Рішенням зборів уповноважених власників майнових паїв 30 червня 2011 року ОСОБА_3 в рахунок погашення майнового паю, належного йому на підставі Свідоцтва про право власності на майновий пай ЛВ № 138006 на суму 67307 грн, виділено зерносклад, побудований у 1988 році.
 
Керівником ПАФ ім. Івана Франка підписані акти прийому-передачі зерноскладу, навісу зерноскладу, прохідної ОСОБА_2 та зерноскладу ОСОБА_3 
 
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 після підписання актів прийому-передачі право власності за собою на відповідне майно не зареєстрували.
 
Рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 28 вересня                     2012 року у справі № 1313/2605/2012 у задоволенні позову ОСОБА_2 до Берездівецької сільської ради Львівської області, ПАФ ім. Івана Франка про визнання права власності на майно відмовлено.
 
Ухвалою Апеляційного суду Львівської області 24 грудня 2012 року у справі                            № 1313/2605/2012 апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, а рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 28 вересня                     2012 року - без змін.
 
Апеляційним судом установлено, що правомірність набуття ОСОБА_2 права на спірне майно ніким (у тому числі ПАФ ім. Івана Франка) не оспорюється.
Суд апеляційної інстанції зазначив, що вказаними судовими рішеннями встановлено законність набуття ОСОБА_2 права власності на спірне майно, яке                                            у подальшому було відчужено ОСОБА_1 
 
07 липня 2017 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на 5 об`єктів, а саме:
зерносклад (насіннєве сховище) загальною площею 951,8 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ; навіс зерноскладу, загальною площею 1 792,7 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; прохідну загальною площею 7,3 кв. м що знаходиться за адресою:                                АДРЕСА_1 ; зерносклад, загальною площею 1 022,1 кв. м, що знаходиться за адресою:                                  АДРЕСА_2 ; вага (критий тік) загальною площею 27,1 кв. м, що знаходиться за адресою:                                     АДРЕСА_1 .
 
Право власності на вказане майно зареєстроване державним реєстратором на підставі акту приймання-передачі пайового майна виділеного в натурі від 03 грудня 2015 року, підписаний між головою ЦМК ОСОБА_4 (сторона, яка передавала майно), та ОСОБА_1 (сторона, яка приймала майно); свідоцтва про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат) серії ЛВ 138024 від 03 грудня 2015 року, виданого ОСОБА_1 ; витягу з протоколів зборів власників майнових паїв цілісного майнового комплексу від 03 грудня 2015 року; рішення Берездівецької сільської ради від 29 червня 2011 року № 45; технічних паспортів.
 
Згідно з відомостями з бази даних про реєстрацію заяв та запитів Державного реєстру речових прав щодо кожного об`єкта окремо (індексні номери документів: 91468798, 91476317, 91482672, 91456039, 91481146) інші заяви, у тому числі, про заборону вчинення реєстраційних дій, рішення судів про заборону вчинення дій відсутні.
 
2.    Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій                   статті 389 ЦПК України.
 
Відповідно до пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках, зокрема, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою              статті 411 цього Кодексу.
 
Касаційна скарга ОСОБА_1 , яка подана його представником - адвокатом Шнирем Я. Б., підлягає задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи                                   з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним                     і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Зазначеним вимогам закону постанова апеляційного суду не відповідає.
 
Згідно із частиною другою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
 
У частині першій статті 4 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право                   у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
 
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити                                у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
 
Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу                   (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
 
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див.: постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду                                від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21)).
 
Звертаючись до суду з позовом у цій справі, ПАТ ім. Івана Франка просила                              суд визнати незаконним і скасувати рішення про державну реєстрацію за ОСОБА_1 права власності на нерухоме майно; витребувати із чужого незаконного володіння ОСОБА_1 спірне майно.
 
Суди розглядали справу, яка переглядається Верховним Судом, неодноразово,                                   у тому числі, суд касаційної інстанції (провадження № 61-20503св21).
 
Миколаївський районний суд Львівської області своїм рішенням від 09 лютого                     2021 року, з висновками якого погодився й Львівський апеляційний суд у постанові від 28 жовтня 2021 року, відмовив у задоволенні позову ПАТ ім. Івана Франка                          за безпідставністю позовних вимог (відсутності порушень вимог чинного законодавства при реєстрації за ОСОБА_1 права власності на спірне нерухоме майно).
 
Верховний Суд у постанові від 26 жовтня 2022 року скасував рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 09 лютого 2021 року та постанову Львівського апеляційного суду від 28 жовтня 2021 року, зокрема,                                 в частині витребування майна із чужого незаконного володіння та направив справу в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Отже, судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій переглядаються лише                   в частині вирішення позовних вимог ПАТ ім. Івана Франка про витребування майна із чужого незаконного володіння. В іншій частині (скасування рішення про державну реєстрацію права власності) судові рішення не переглядаються.
 
При новому розгляді цієї справи в частині витребування майна із чужого незаконного володіння суд першої інстанції, виконуючи вказівки Верховного Суду,              з яких було скасовано попереднє судове рішення районного суду (частина перша статті 417 ЦПК України), дослідив факт переходу прав, обов`язків колгоспу                     ім. Івана Франка с. Берездівці до ПАТ ім. Івана Франка, встановив відсутність порушеного суб`єктивного права позивача та дійшов висновку про відмову                                      у задоволенні вимог ПАТ ім. Івана Франка про витребування майна із чужого незаконного володіння.
 
Верховний Суд погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.
 
Відповідно до пункту 2 статті З Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) підприємство вважається створеним і набуває прав юридичної особи з дня його державної реєстрації у виконавчому комітеті районної, міської Ради народних депутатів за місцезнаходженням підприємства. Державна реєстрація підприємства здійснюється не пізніше 30 днів з дня подання необхідних документів виконавчому комітету відповідної Ради народних депутатів.
 
Згідно з пунктом 4 постанови Верховної Ради України «Про порядок введення в дію Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство» передбачено місцевим Радам народних депутатів провести безоплатну перереєстрацію статутів колективних сільськогосподарських підприємств з метою приведення їх                                      у відповідність з цим Законом.
 
Відповідно до пункту 1 Положення про порядок державної реєстрації колективного сільськогосподарського підприємства, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 18 червня 1992 року № 344 (далі - Порядок державної реєстрації колективного сільськогосподарського підприємства), державна реєстрація колективного сількогосподарського підприємства - колгоспу, а також сільськогосподарського кооперативу, спілки селян та іншого агроформування, створених на базі колгоспів, предметом діяльності якого є виробництво товарної сільськогосподарської продукції, її переробка, розвиток інших підсобних виробництв і промислів (далі - підприємство), проводиться в районній державній адміністрації або виконавчому комітеті міської Ради народних депутатів за місцезнаходженням підприємства.
 
У пункті 5 Порядку державної реєстрації колективного сільськогосподарського підприємства передбачено, що при зміні основних положень статуту - предмета діяльності і форми власності - підприємство підлягає перереєстрації, яка провадиться у тому ж порядку, що й реєстрація. Про зміну інших положень статуту підприємство письмово повідомляє районну державну адміністрацію або виконавчий комітет міської Ради народних депутатів, які зареєстрували його.
 
У справі, яка переглядається Верховним Судом, судами попередніх інстанцій установлено, що зборами уповноважених членів виробничого об`єднання селянських господарств імені Івана Франка від 10 лютого 1992 року визначено, що «ВОСГ імені Івана Франка створено на базі колгоспу імені Івана Франка та                                  є правонаступником активів і пасивів колгоспу».
 
У пункті 1 розпорядження представника Президента України у Миколаївському районі Львівської області «Про перереєстрацію колективних сільськогосподарських підприємств» від 17 серпня 1992 року № 169 (далі - Розпорядження) передбачено, що: «погодитися із пропозиціями бувших колгоспів району про зміни їх форм господарювання, визнавши формами господарювання такі колективні сільськогосподарські формування: виробничий сільськогосподарський кооператив «Золотий колос», «Горожанна», «Галичина», ім. Шевченка, «Світанок», «Україна», «Карпати», Верховина», ім. Сагайдачного, «Більченський», «Прикарпаття», «Горуцький»; агроторгова фірма «Дністер»; селянська спілка «Дружба»; виробниче об`єднання селянських господарств ім. Ів. Франка».
 
Пунктом 2 Розпорядження передбачено: «Статути виробничих сільськогосподарських кооперативів «Золотий колос», Горожанна», «Галичина», «Горуцький», ім. Шевченка, «Світанок», «Україна», Карпати», «Верховина»,                                  ім. Сагайдачного, «Більченський», «Прикарпаття», агроторгової фірми «Дністер», селянської спілки «Дружба», виробничого об`єднання селянських господарств                            ім. Ів. Франка - зареєструвати».
 
У пункті 4 Розпорядження визначено: «Керівникам вищезгаданих колективних сільськогосподарських підприємств змінити настінні вивіски, кутові штампи                              і печатки у відповідності з новими назвами своїх господарств».
 
Отже, із прийняттям у 1992 році Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство» було змінено форми господарювання колишніх колгоспів Миколаївського району Львівської області. Зокрема, новою формою господарювання колгоспу ім. Івана Франка стало ВОСГ ім. Івана Франка, якому присвоєно код ЗКПО 03760786, що відображено на його круглій печатці.
 
Розпорядженням голови Львівської обласної державної адміністрації від 19 квітня 1996 № 401 «Про реформування колективних і міжгосподарських підприємств та організацій АПК області» затверджено «план-графік реформування колективних сільськогосподарських підприємств (спілки власників селянських господарств, сільськогосподарські кооперативи, народно-аграрні акціонерні господарства, агрофірми, агроторги та інші) за рішенням загальних зборів їх членів у нові економічно ефективні господарські структури ринкового типу, передбачені чинним законодавством України» (пункт 1). У пункті 2 цього Розпорядження передбачено: «забезпечити організацію проведення сформування колективних сільськогосподарських підприємств у нові господарські структури на засадах приватної власності на майно і землю».
 
19 лютого 1997 року відбулися загальні збори ВОСГ ім. Івана Франка, де було прийнято рішення про реформування ВОСГ ім. Івана Франка в агрофірму. 
 
Відповідно до пункту 15 Положення про державну реєстрацію суб`єктів підприємницької діяльності та про реєстраційний збір за державну реєстрацію об`єктів підприємницької діяльності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 квітня 1994 року № 276, перереєстрація суб`єктів підприємницької діяльності проводиться у разі зміни назви, організаційної форми або форми власності суб`єктів підприємництва в порядку, встановленому для їх реєстрації.
 
На підставі вказаного Положення було прийнято розпорядження голови Миколаївської районної державної адміністрації «Про перереєстрацію приватної агрофірми ім. Івана Франка» від 09 липня 1997 року № 300, яким вирішено «перереєструвати приватну агрофірму ім. Івана Франка, яка є правонаступником виробничого об`єднання селянських господарств ім. Ів. Франка і знаходиться                                у с. Берездівці». На підставі цього ж розпорядження було перереєстровано Статут агрофірми, в якому зазначено, що «Приватна агрофірма ім. Івана Франка створена на базі майнових і земельних паїв ВОСГ ім. Івана Франка рішенням зборів уповноважених членів ВОСГ ім. Івана Франка від 19 лютого 1997 року, протокол                № 1, є його правонаступником майна в частині боргових зобов`язань» Майно агрофірми утворюється за рахунок цілісного майнового комплексу ВОСГ ім. Івана Франка, який є власністю його членів у формі індивідуальних майнових паїв.
 
Отже, ПАТ ім. Івана Франка є правонаступником ВОСГ ім. Ів. Франка, яке, у свою чергу, є правонаступником колгоспу ім. Івана Франка, відтак, ПАТ ім. Івана Франка  є підприємством-правонаступником колгоспу ім. Івана Франка.
 
Статтею 9 Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство»                 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що до пайового фонду майна членів підприємства включається вартість основних виробничих і оборотних фондів, створених за рахунок діяльності підприємства, цінні папери, акції, гроші та відповідна частка від участі в діяльності інших підприємств              і організацій. Уточнення складу і вартості пайового фонду майна членів підприємств, у тому числі реорганізованих, проводиться за методикою, що затверджується Кабінетом Міністрів України.
 
Право членів підприємства на пайовий фонд майна залежить від їх трудового внеску. Члену підприємства щорічно нараховується частина прибутку залежно від частки у пайовому фонді, яку за його бажанням може бути виплачено або зараховано у збільшення частки в пайовому фонді. Ці відносини регулюються статутом підприємства.
 
Пай є власністю члена підприємства. Право розпоряджатися своїм паєм за власним розсудом член підприємства набуває після припинення членства в підприємстві. Пай може успадковуватися відповідно до цивільного законодавства України та статуту підприємства.
 
У разі виходу з підприємства його члени мають право на пай натурою, грішми або цінними паперами відповідно до розміру та структури пайового фонду або в іншій, за згодою сторін, формі. Спори, що виникають при здійсненні цього права, розглядаються судом.
 
Відповідно до частин шостої - восьмої статті 31 Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство» при перетворенні одного підприємства                             в інше до новоствореного підприємства переходять усі майнові права і обов`язки колишнього підприємства.
 
Підприємство може на добровільних засадах за рішенням загальних зборів перетворюватися в самостійні кооперативи, що створюються із госпрозрахункових підрозділів підприємства або окремих груп працівників. Вони наділяються правами розпоряджання продукцією та доходами, відкриття рахунку в банківських установах. До них переходять усі майнові права і обов`язки колишнього підприємства. Ці колективи можуть об`єднуватися в асоціації.
 
У разі реорганізації підприємства паї його членам або їх спадкоємцям видаються правонаступниками цього підприємства за рахунок майна, яке було віднесене до складу пайового фонду підприємства на дату його реорганізації і передане на баланс правонаступникам.
 
Об`єкти соціальної сфери, житлового фонду, у тому числі, незавершеного будівництва, а також внутрішньогосподарські меліоративні системи підприємств, що не підлягали паюванню в процесі реорганізації цих підприємств та передані на баланс підприємств-правонаступників, підлягають безоплатній передачі до комунальної власності в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
 
Згідно з Указом Президента України від 29 січня 2001 року № 62/2001 «Про заходи щодо забезпечення захисту майнових прав селян у процесі реформування аграрного сектора економіки», повинні бути створені комісії з організації вирішення майнових питань, що виникають у процесі реформування аграрного сектора економіки, а також для здійснення уточнення складу і вартості пайових фондів майна членів колективних сільськогосподарських підприємств, у тому числі реорганізованих; визначення розмірів паїв колишніх членів колективних сільськогосподарських підприємств, що не були ними одержані в натурі, грішми або цінними паперами при припиненні членства, а також встановлення осіб, які є їх власниками; запровадження документального посвідчення права власності на паї шляхом видачі свідоцтв про право власності на пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майнові сертифікати); виділення групі осіб (окремим особам) які є власниками паїв, індивідуально визначених об`єктів зі складу майна реорганізованих колективних сільськогосподарських підприємств чи їх правонаступників стосовно майна.
 
Постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2001 року № 177                                   «Про врегулювання питань щодо забезпечення захисту майнових прав селян                                у процесі реформування аграрного сектору економіки» затверджені: Методика уточнення складу і вартості пайових фондів майна членів колективних сільськогосподарських підприємств, у тому числі, реорганізованих; Порядок визначення розмірів майнових паїв членів колективних сільськогосподарських підприємств та їх документального посвідчення; Типове положення про комісію                    з організації вирішення майнових питань, що виникають у процесі реформування аграрного сектору економіки.
 
Пунктом 2 Методики уточнення складу і вартості пайових фондів майна членів колективних сільськогосподарських підприємств, у тому числі реорганізованих, визначено, що співвласники - це члени підприємства, у тому числі, реорганізованого, за якими зберігається право на майнові паї у пайовому фонді підприємства, але які не отримали його в натурі чи не передали як внесок до статутного фонду правонаступника; майновий пай - це частка майна члена підприємства у пайовому фонді, виражена у грошовій формі та у відсотках розміру пайового фонду.
 
У вказаних нормативно-правових актах передбачено, що кожен зі співвласників має право скористатися своїм майновим паєм, у тому числі, отримати свій майновий пай у натурі.
 
Виділення зі складу пайового фонду майна в натурі окремим власникам чи групам власників за їх бажанням у процесі вирішення майнових питань здійснюється підприємством-правонаступником (користувачем) на підставі рішення зборів співвласників.
 
Майнова комісія готує для розгляду на загальних зборах переліки майна для виділення в натурі, однак, сама майнова комісія рішення про виділення майна                             в натурі і передачу його будь-кому у власність не приймає; вирішення такого питання поза межами компетенції майнової комісії.
 
Питання про виділення конкретного майна в натурі окремим співвласникам (групам співвласників) вирішується виключно рішенням зборів співвласників.
 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі                           № 612/579/16-ц (провадження №14-125цс19) зробила висновок, що: «виділення зі складу пайового фонду майна в натурі окремим власникам чи групам власників за їх бажанням у процесі вирішення майнових питань здійснюється підприємством-правонаступником (користувачем) на підставі рішення зборів співвласників. Майнова комісія готує для розгляду на загальних зборах переліки майна для виділення в натурі, однак сама майнова комісія рішення про виділення майна                          в натурі і передачу його будь-кому у власність не приймає; вирішення такого питання поза межами компетенції майнової комісії. Питання про виділення конкретного майна в натурі окремим співвласникам (групам співвласників) вирішується виключно рішенням зборів співвласників».
 
Отже, саме підприємство - правонаступник, а в даному випадку - це ПАФ ім. Івана Франка була наділена повноваженнями щодо виділення зі складу пайового фонду майна в натурі окремим власникам чи групам власників на підставі рішення зборів співвласників.
 
Відповідно до статті 41 Конституції України та частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
 
Згідно із частиною першою статті 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.
 
Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
 
Згідно із частиною першою статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
 
Отже, якщо нерухоме майно, що вибуло з фактичного володіння його власника за неукладеним договором купівлі-продажу, було зареєстровано за іншою особою без відповідної на те правової підстави, власник такого майна може витребувати його із чужого незаконного володіння у всіх випадках відповідно до статті 387 ЦК України. При цьому відсутністю правової підстави в цьому випадку потрібно розуміти: реєстрацію спірного нерухомого майна за стороною неукладеного правочину; реєстрацію спірного майна за третьою особою на підставі правочину, укладеного всупереч нормам чинного законодавства.
 
У разі, якщо спірне нерухоме майно надалі відчужене за відплатним договором,                         і сторона цього договору не знала і не могла знати про відсутність у продавця права його відчужувати, у зв`язку із чим така особа є добросовісним набувачем, спірне нерухоме майно також може бути витребуване його власником відповідно до  пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України, оскільки таке майно вибуло                                 з володіння власника (законного володільця) не з його волі (за неукладеним правочином).
 
Наведене також узгоджується з положеннями статті 330 ЦК України, згідно з якими, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.
 
Крім цього, необхідно враховувати, що позивач з дотриманням правил статей 387                       і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння кінцевого набувача.
 
Для такого витребування не потрібно заявляти вимоги про визнання незаконними та недійсними рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, рішень, записів про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за незаконним володільцем, самої державної реєстрації цього права, договорів, інших правочинів щодо спірного майна, у тому числі, документів (свідоцтв, державних актів тощо), що посвідчують відповідне право.
 
Отже, власник, майно якого вибуло з його законного володіння за неукладеним договором, може захистити своє майнове право шляхом пред`явлення віндикаційного позову (про витребування майна із чужого незаконного володіння чи від добросовісного набувача (статті 387, 388 ЦК України)) без оспорювання правочину (правочинів) щодо спірного майна та скасування рішення (рішень) про державну реєстрацію права власності на належне йому майно за іншою (іншими) особою (особами).
 
Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду                                     від 27 листопада 2024 року у справі № 204/8017/17 (провадження № 14-29цс23).
 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 
Відповідно до частини першої та третьої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. 
 
Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
 
Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
 
За таких обставин, суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, правильно застосувавши норми матеріального права, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ПАФ ім. Івана Франка про витребування майна із чужого незаконного володіння, оскільки купівля-продаж майнового паю з виділеним майном не суперечить жодному закону та є однією із форм реалізації договірних відносин, внаслідок яких ОСОБА_1 зареєстрував за собою право власності на спірне нерухоме майно.
 
Районний суд правильно зазначив, що спірне нерухоме майно, передане                            ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , належало на праві спільної часткової власності власникам майнових паїв і лише співвласники мають право розпоряджатися вказаним майном. ОСОБА_2 після виділу йому в натурі майна належно оформив свідоцтво, яке зареєстрував у книзі обліку свідоцтв про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства та отримав відповідні рішення Берездівської сільської ради про оформлення права власності на ці об`єкти.  Позивач підписав акти прийому-передачі спірного майна ОСОБА_2 , не оспорив жодного рішення Берездівської сільської ради про оформлення права власності на ці об`єкти та правомірність набуття права власності за ОСОБА_2 .
 
Крім того, ПАФ ім. Івана Франка було користувачем спірного майна на підставі договору оренди, проте на момент реєстрації права власності та оформлення документів, що стали підставою для реєстрації права власності на нього за відповідачем, договірні орендні відносини припинені та позивачем не надано жодних доказів щодо наявності права на користування спірним майном.
 
Натомість апеляційний суд дійшов помилкового висновку про те, що державна реєстрація права власності на спірні об`єкти нерухомого майна за ОСОБА_1 відбулася з порушенням вимог чинного на момент вчинення реєстраційних дій законодавства, оскільки виділення майна з пайового фонду відбулось без відома (поза волею) його законного володільця - ПАФ ім. Івана Франка як підприємства - правонаступника, що свідчить про порушення прав останнього на володіння майном, тому наявні правові підстави для витребування цього майна із незаконного володіння ОСОБА_1 .
 
Районний суд ухвалив рішення повно та всебічно встановивши обставини справи, дослідивши та надавши правову оцінку всім зібраним у справі доказам, вимогам та запереченням сторін за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних                         у справі доказів, проте апеляційним судом безпідставно скасовано рішення суду першої інстанції, яке відповідає закону.
 
Відтак, доводи касаційної скарги Верховний Суд вважає обґрунтованими,                                          а висновки суду апеляційної інстанції є помилковими.
 
Доводи касаційної скарги  ОСОБА_1 про те, що при вирішенні спору апеляційний суд не застосував наслідки спливу строку позовної давності колегія суддів відхиляє.
 
За правилом статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
 
Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
 
Згідно із частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
 
У частині першій статті 268 ЦК України наведено невичерпний перелік вимог, на які позовна давність не поширюється.
 
Законом можуть бути встановлені також інші вимоги, на які не поширюється позовна давність (частина друга статті 268 ЦК України).
 
Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє в позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем.
 
Такі правові висновки наведені у постановах Великої Палати Верховного Суду             від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц (провадження № 14-96цс18),                    від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц (провадження № 14-381цс18),               від 07 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц (провадження № 14-306цс18), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), від 05 грудня 2018 року у справах № 522/2202/15-ц (провадження № 14-132цс18),              № 522/2201/15-ц (провадження № 14-179цс18) та № 522/2110/15-ц (провадження             № 14-247цс18), від 07 серпня 2019 року у справі № 2004/1979/12 (провадження              № 14-194цс19), від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 (провадження                              № 14-270цс19), від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц (провадження                       № 14-396цс19).
 
Оскільки Верховний Суд залишає в силі рішення суду першої інстанції, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог ПАФ ім. Івана Франка по суті у зв`язку                                            з їх недоведеністю, правові підстави для застосування позовної давності відсутні.
 
Частиною першою статті 413 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає                в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
 
Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені повно, але апеляційним судом допущено помилку в застосуванні норм матеріального права та порушено норми процесуального права, оскаржувана постанова апеляційного суду, відповідно до статті 413 ЦПК України, підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції та додаткового рішення цього суду, яке також скасоване оскаржуваним судовим рішенням.
 
Щодо судових витрат
 
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Оскільки Верховний Суд задовольняє касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана його представником - адвокатом Шнирем Я. Б., тому судовий збір, сплачений  ОСОБА_1 за подання касаційної скарги у розмірі 5 212,10 грн, слід стягнути на користь останнього з позивача.
 
Керуючись статтями 141, 400, 402, 409, 412, 413, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана його представником - адвокатом Шнирем Ярославом Богдановичем, задовольнити.
 
Постанову Львівського апеляційного суду від 26 листопада 2024 року скасувати, рішенняМиколаївського районного суду Львівської області від 08 квітня 2024 року та додаткове рішення Миколаївського районного суду Львівської області                      від 16 квітня 2024 року залишити в силі.
 
Стягнути з Приватної агрофірми імені Івана Франка (код ЄДРПОУ 03760786) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) судовий збір, сплачений ним за подання касаційної скарги у розмірі 5 212 (п`ять тисяч двісті дванадцять) гривень 10 копійок.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття,  є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий   Судді: | Д. Д. Луспеник   І. Ю. Гулейков   Г. В. Коломієць   Р. А. Лідовець   Ю. В. Черняк