ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"23" грудня 2025 р. Справа№ 910/16255/24
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Михальської Ю.Б.
суддів: Тищенко А.І. 
Мальченко А.О. 

секретар судового засідання: Романенко К.О.
за участю представників: згідно з протоколом судового засідання від 23.12.2025,

розглянувши у судовому засіданні апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 
на рішення Господарського суду міста Києва від 11.09.2025 (повний текст складено 11.09.2025) 
у справі №910/16255/24 (суддя Котков О.В.)
за позовом Військової частини НОМЕР_1 
до Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк»
про стягнення грошових коштів, -

В С Т А Н О В И В :

Короткий зміст позовних вимог 

Військова частина НОМЕР_1 (далі, позивач або В/Ч НОМЕР_1 ) звернулась до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» (далі, відповідач або Банк) про стягнення збитків у розмірі 303 210,59 грн. 
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що за результатами проведення Західним офісом Державної аудиторської служби України фінансово-господарської ревізії діяльності В/Ч НОМЕР_1 було виявлено спричинення матеріальної шкоди (збитків) на загальну суму 303 210,59 грн в частині завищення відповідачем тарифів на електричну енергію, водопостачання та водовідведення, вивіз сміття, які позивач просить стягнути в якості збитків.

Короткий зміст оскарженого рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду міста Києва від 11.09.2025 у справі №910/16255/24 в позові відмовлено повністю.
Приймаючи оскаржуване рішення, суд зазначив, що позивачем не доведено суду існування жодної зі складової цивільного правопорушення, які є підставою для стягнення збитків із відповідача. 
За висновками суду оплату наданих послуг позивач здійснював на виконання договорів про внесення змін від 26.08.2022, від 07.11.2022, від 11.11.2022, від 22.12.2022, від 16.01.2023, від 13.02.2023, від 10.03.2023, від 22.05.2023, від 06.06.2023 до договору № 1 від 05.07.2022, відповідно до узгоджених сторонами сум відшкодування. В/Ч НОМЕР_1 прийняла надані комунальні послуги (по КЕКВ 2272, КЕКВ 2273, КЕКВ 2275) без будь-яких зауважень і застережень, а тому суд вважає, що позивач погодився з їх кількістю та вартістю.
Наданий позивачем акт ревізії Західного офісу Держаудитсужби № 131308-22/34 вих ДСК від 20.12.2023 як доказ завищення наданих послуг за договором №1 про відшкодування витрат на утримання нерухомого майна від 05.07.2022 суд відхилив, оскільки за умови існування між сторонами договірних правовідносин виявлені контролюючим органом порушення, в даному випадку - ревізією окремих питань фінансово-господарської діяльності відповідача, не впливають на умови укладеного сторонами договору і не можуть його змінювати.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погодившись із прийнятим судовим рішенням, 01.10.2025 через підсистему «Електронний суд» Військова частина НОМЕР_1 звернулась до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, відповідно до якої просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 11.09.2025 у справі №910/16255/24 та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
Узагальнені доводи апеляційної скарги позивача зводяться до такого:
- судом першої інстанції не досліджено та не надано належної оцінки умовам укладеного 05.07.2022 між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та Військовою частиною НОМЕР_1 договору №1 про відшкодування витрат на утримання нерухомого майна, а саме пунктам 3.1., 3.2. даного договору, згідно з якими позивач відшкодовує відповідачу розмір саме фактично спожитих в/ч НОМЕР_1 послуг;
- відповідач усупереч умовам Договору №1 виставляв для позивача не підтверджені на всю суму рахунки на оплату послуг, які фактично позивач не споживав в тій кількості, за яку оплачував;
- суд першої інстанції, відмовивши у задоволенні клопотання позивача про витребування доказів, діяв усупереч вимог статті 13 Господарського процесуального кодексу України та жодним чином не посприяв учасникам судового процесу, в даному випадку позивачу, в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом. У зв`язку з цим клопотання про витребування відповідних доказів заявляється перед судом апеляційної інстанції;
- суд першої інстанції проігнорував наявність в матеріалах справи наданого позивачем рішення контролюючого органу, а саме вимоги Західного офісу Держаудитслужби від 04.01.2024 щодо усунення порушень законодавства;
- в оскаржуваному рішенні суд першої інстанції жодним чином не перевірив законність заперечень відповідача, про що свідчить відсутність в оскаржуваному рішенні будь-яких посилань на податкове законодавство, яке регулює питання нарахування податку на додану вартість, що фактично є однією із підстав даного спору;
- відповідач у своєму відзиві не заперечує, що виставляв рахунки на оплату спожитих військовою частиною послуг, завищуючи їх реальну вартість в порівнянні з їх вартістю, яка була визначена постачальниками послуг, що в кінцевому результаті призвело до надмірної переплати у період з липня 2022 по червень 2023 року військовою частиною НОМЕР_1 коштів відповідачу в сумі 303 210,59 грн.

Узагальнені доводи та заперечення відповідача 

27.10.2025 через підсистему «Електронний суд» від відповідача до Північного апеляційного господарського суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому останній просить суд залишити оскаржуване рішення Господарського суду міста Києва без змін, а апеляційну скаргу позивача без задоволення.
Узагальнені доводи відзиву відповідача зводяться до такого:
- усі платежі з відшкодування витрат на утримання нерухомого майна та їх суми, які сплачувались позивачем, були узгодженні попередньо між позивачем та відповідачем шляхом укладення додаткових договорів, умови яких є обов`язковими для сторін, що їх укладали;
- акт ревізії не може бути взято до уваги в якості доказу як неправомірної поведінки відповідача, так і розміру збитків. Державною аудиторською службою України здійснювалась ревізія діяльності позивача, а тому висновки, які викладені у цьому Акті, не можуть бути застосовані до відповідача. Також, виходячи із завдань Державної аудиторської служби України, які визначені у пункті 3 Положення про Державну аудиторську службу України, яке затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 3 лютого 2016 року № 43, Державна аудиторська служба України не наділена повноваженнями встановлювати порушення порядку нарахування та сплати податкових зобов`язань;
- те, що суд першої інстанції не задовольнив клопотання позивача про витребування доказів не вплинуло на законність та обґрунтованість ухваленого рішення.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги

Згідно з витягом із протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.10.2025 апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 11.09.2025 у справі №910/16255/24 передано на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя: Михальська Ю.Б., судді: Тищенко А.І., Мальченко А.О.
Судом встановлено, що апеляційна скарга була подана скаржником безпосередньо до суду апеляційної інстанції.
02.10.2025 через підсистему «Електронний суд» від Військової частини НОМЕР_1 до Північного апеляційного господарського суду надійшло клопотання про витребування доказів, у якому позивач просив суд витребувати від ПАТ «Промінвестбанку» належним чином завірені копії актів приймання-передачі та рахунків на оплату наданих ПАТ «Промінвестбанку» від ТОВ «Львівенергозбут» послуг з постачання електричної енергії в будівлю, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 за період з травня 2022 по липень 2023 (включно). За доводами позивача такі документи можуть підтвердити розмір надміру сплачених Військовою частиною НОМЕР_1 коштів за відшкодування витрат, пов`язаних з постачанням електричної енергії в будівлю, займану позивачем.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 03.10.2025 витребувано у Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/16255/24; відкладено вирішення питання щодо подальшого руху апеляційної скарги до надходження матеріалів справи з Господарського суду міста Києва.
13.10.2025 матеріали справи №910/16255/24 надійшли до суду апеляційної інстанції та були передані судді-доповідачу.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.10.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 11.09.2025 у справі №910/16255/24, призначено до розгляду апеляційну скаргу на 09.12.2025.
01.12.2025 через підсистему «Електронний суд» до Північного апеляційного господарського суду від Військової частини НОМЕР_1 надійшла заява про участь його представника у судовому засіданні, призначеному на 09.12.2025 о 10 год. 40 хв., та в усіх подальших судових засіданнях в режимі відеоконференції з Шептицьким міським судом Львівської області.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 08.12.2025 заяву Військової частини НОМЕР_1 про участь його представника у судовому засіданні, призначеному на 09.12.2025 о 10 год. 40 хв., та в усіх подальших судових засіданнях в режимі відеоконференції з Шептицьким міським судом Львівської області задоволено.
У судове засідання, призначене на 09.12.2025, з`явилися представники позивача та відповідача.
У судовому засіданні, призначеному на 09.12.2025, суд перейшов до розгляду клопотання позивача про витребування доказів від 02.10.2025.
Представник позивача підтримав зазначене клопотання, а представник відповідача заперечував проти його задоволення.
Протокольною ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 09.12.2025 у розгляді апеляційної скарги оголошено перерву до 23.12.2025.
У судовому засіданні, призначеному на 23.12.2025, суд продовжив розгляд клопотання позивача про витребування доказів від 02.10.2025 та за наслідками розгляду відмовив у його задоволенні.
Так, відповідно до частин 1, 2 статті 80 Господарського процесуального кодексу України учасник справи у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений в частинах другій та третій статті 80 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї. У клопотанні про витребування судом доказів повинно бути зазначено: який доказ витребовується (крім клопотання про витребування судом групи однотипних документів як доказів); обставини, які може підтвердити цей доказ, або аргументи, які він може спростувати; підстави, з яких випливає, що цей доказ має відповідна особа; заходи, яких особа, яка подає клопотання, вжила для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу; причини неможливості отримати цей доказ самостійно особою, яка подає клопотання.
Водночас, згідно з частиною 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
За змістом статті 73 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до частини 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. 
Колегія суддів, дослідивши матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, дійшла висновку, що документи, про витребування яких заявлено позивачем, з огляду на предмет доказування в даній справі та наявну у матеріалах справи сукупність доказів (зокрема, наявність договорів про внесення змін до договору №1 про відшкодування витрат на утримання нерухомого майна, в яких сторони узгодили розмір витрат, що підлягають відшкодуванню), не є необхідними для правильного вирішення спору по суті, про що також вірно вказав місцевий господарський суд в ухвалі від 06.01.2025 у даній справі.
У судовому засіданні 23.12.2025 суд оголосив вступну та резолютивну частини постанови.

Явка представників учасників справи

У судове засідання, призначене на 23.12.2025, з`явилися представники позивача та відповідача.
Представник позивача у судовому засіданні підтримував доводи апеляційної скарги, просив рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким позов задовольнити.
Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції у даній справі та перевірені судом апеляційної інстанції

05.07.2022 між В/Ч НОМЕР_1 (користувач) та Банком був складений акт про безоплатне користування майном, що належить банку, а саме - будівлею загальною площею 1 955,9 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 . Строк користування майном становить з 05.07.2022 по 04.07.2023.
Також у вказаному акті сторони погодили обов`язок користувача самостійно нести/відшкодовувати банку витрати на утримання майна (комунальні послуги, експлуатаційні витрати) з дати підписання цього акту до дати підписання акту про повернення майна банку.
05.07.2022 між В/Ч НОМЕР_1 (сторона-2) та Банком (сторона-1) був укладений договір №1 про відшкодування витрат на утримання нерухомого майна (далі - Договір), відповідно до якого сторона 1 забезпечує організацію надання та оплати послуг утримання нерухомого майна, електропостачання, водопостачання та вивозу сміття, послуг, пов`язаних з обслуговуванням та утриманням будівлі загальною площею 1 955,9 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , та прибудинкової території та створення необхідних умов її функціонування (пункту 1.1. Договору).
Загальна ціна цього договору визначається як сума вартості всього обсягу фактично спожитих стороною 2 послуг, зазначених в пункті 1.1. договору, відповідно до виставлених стороною 1 рахунків та надісланих стороні 2 актів приймання-передачі наданих послуг за цим договором протягом строку його дії (пункт 3.1. Договору).
Розмір щомісячних витрат на відшкодування вартості послуг визначається на підставі фактичних спожитих стороною 2 послуг (пункт 3.2. Договору). Відшкодування витрат на утримання здійснюється стороною 2 згідно з виставленими стороною 1 рахунками не пізніше 20 числа місяця, наступного за звітнім місяцем (пункт 3.3. Договору).
Надання послуг постачальниками таких послуг та приймання їх стороною 2 підтверджується сканкопіями актів приймання-передачі, наданих постачальниками послуг (пункт 3.4. Договору).
Цей договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами та діє на період воєнного стану в Україні, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами зобов`язань згідно з цим договором (пункт 6.1. у редакції договору про внесення змін від 18.07.2023).
Із матеріалів справи вбачається, що на виконання умов укладеної угоди, відповідачем у період з липня 2022 року по квітень 2023 року на підставі наданих КП «Червоноградводоканал» актів здачі-приймання робіт, виставлено В/Ч НОМЕР_1 рахунки за послуги водопостачання та водовідведення (КЕКВ 2272) за вказаний період на загальну суму 30 566,20 грн. Вказані послуги були сплачені В/Ч НОМЕР_1 у повному обсязі, що підтверджується платіжними дорученнями за період з вересня 2022 року по червень 2023 року.
Також на підставі наданих за липень 2022 року - березень 2023 року КП «Червонограджитлокомунсервіс» послуг з утримання нерухомого майна, Банк виставив позивачу рахунки-акти за вказаний період за ці послуги (КЕКВ 2275) на загальну суму 48 199,35 грн. Вказані послуги були сплачені В/Ч НОМЕР_1 у повному обсязі, що підтверджується платіжними дорученнями за період з листопада 2022 року по травень 2023 року.
У період з травня 2022 року по квітень 2023 року на підставі виставлених ТОВ «Львівенергозбут» та ПАТ «Львівобленерго» банку рахунків Банк виставив позивачу рахунки за вказаний період за електричну енергію та реактивну електроенергію (КЕКВ 2273) на загальну суму 1 740 498,06 грн. Вказані послуги були сплачені В/Ч НОМЕР_1 у повному обсязі, що підтверджується платіжними дорученнями за період з вересня 2022 року по червень 2023 року.
У подальшому, за період з 01.01.2022 по 30.06.2023, Західним офісом Державної аудиторської служби України було проведено ревізію окремих питань фінансово-господарської діяльності В/Ч НОМЕР_1 , за результатами якого складено акт №131308-22/34 вих ДСК від 20.12.2023.
Згідно з висновками, викладеними у вказаному акті, Західним офісом Державної аудиторської служби України було виявлено завищення у виставлених Банком рахунках тарифів на електричну енергію, водопостачання та водовідведення та вивіз сміття, а саме: по КЕКВ 2272 (водопостачання та водопостачання) на загальну суму 5 094,37 грн, по КЕКВ 2273 (електроенергія) 290 083,01 грн, по КЕКВ 2275 (поводження з побутовими відходами) 8 033,22 грн, що разом становить 303 210,59 грн.
Зазначений акт ревізії був підписаний позивачем без зауважень, у зв`язку з чим останній звернувся до відповідача з претензією №5/28/245 від 02.02.2024 про усунення фінансових порушень та повернення 303 210,59 грн завищеної вартості наданих комунальних послуг за договором про відшкодування витрат на утримання нерухомого майна №1 від 05.07.2022, встановленої за результатами ревізії.
У відповідь на претензію листом №939/08 від 05.03.2024 відповідач надав свої заперечення та повідомив, що банк дотримувався умов договору, що були погоджені обома сторонами, а тому у банку відсутні підстави для відшкодування позивачу збитків. 
Оскільки відповідач зазначених коштів позивачу не повернув, останній звернувся до суду з позовом у даній справі.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови та оцінка аргументів учасників справи

У відповідності до вимог частин 1, 2, 4, 5 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги позивача та відзиву відповідача на неї, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскарженого рішення, дійшов висновку, що апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню, а рішення місцевого господарського суду підлягає залишенню без змін із таких підстав.
У силу приписів статей 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання чи оспорювання. Одним з способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.
Стаття 22 Цивільного кодексу України визначає, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
Збитками у відповідності до частини 2 статті 22 Цивільного кодексу України є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Визначення поняття збитків наводилося також у частині 2 статті 224 Господарського кодексу України (чинного станом на дату виникнення спірних правовідносин), відповідно до якої під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також неодержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.
Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі (частина 3 статті 22 Цивільного кодексу України).
Згідно з частинами 1-3 статті 623 Цивільного кодексу України боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов`язання, доказується кредитором. Збитки визначаються з урахуванням ринкових цін, що існували на день добровільного задоволення боржником вимоги кредитора у місці, де зобов`язання має бути виконане, а якщо вимога не була задоволена добровільно, - у день пред`явлення позову, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ринкові ціни, що існували на день ухвалення рішення.
Відповідно до статті 623 Цивільного кодексу України для застосування таких правових наслідків порушення зобов`язань як стягнення збитків потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправної поведінки; шкоди; причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками; вини. Відсутність хоча б одного з вищезазначених елементів, які створюють склад цивільного правопорушення, звільняє боржника від відповідальності за невиконання або неналежне виконання ним взятих на себе зобов`язань.
Протиправна поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці (діях або бездіяльності). Протиправною вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи.
Під шкодою розуміють майнову шкоду, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права та (або) применшенні немайнового блага (життя, здоров`я тощо).
Причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди.
Вина заподіювача збитків є суб`єктивним елементом відповідальності і полягає в психічному ставленні особи до вчинення нею протиправного діяння і проявляється у вигляді умислу або необережності.
Відповідно до частини 3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Таким чином, саме на позивача покладається обов`язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяними збитками. У свою чергу відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні збитків.
Відшкодуванню підлягають збитки, що стали безпосереднім, і що особливо важливо, невідворотним наслідком порушення боржником зобов`язання чи завдання шкоди. Такі збитки є прямими. Збитки, настання яких можливо було уникнути, які не мають прямого причинно-наслідкового зв`язку є опосередкованими та не підлягають відшкодуванню.
Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Згідно з частиною 1 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Договір є підставою для виникнення господарських зобов`язань, які згідно зі статтями 525, 526, 530 Цивільного кодексу України повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства; одностороння відмова від зобов`язання не допускається, якщо інше не передбачено договором або законом. 
Так, 05.07.2022 між В/Ч НОМЕР_1 (користувач) та Банком був складений акт про безоплатне користування майном, що належить банку, а саме - будівлею загальною площею 1 955,9 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 . Строк користування майном становить з 05.07.2022 по 04.07.2023. Також у даному акті сторони погодили обов`язок користувача самостійно нести/відшкодовувати банку витрати на утримання майна (комунальні послуги, експлуатаційні витрати) з дати підписання цього акту до дати підписання акту про повернення майна банку.
Також 05.07.2022 між В/Ч НОМЕР_1 (сторона-2) та Банком (сторона-1) був укладений Договір №1 про відшкодування витрат на утримання нерухомого майна (далі - Договір), відповідно до якого сторона 1 забезпечує організацію надання та оплати послуг утримання нерухомого майна, електропостачання, водопостачання та вивозу сміття, послуг, пов`язаних з обслуговуванням та утриманням будівлі загальною площею 1 955,9 кв.м., за адресою: м. Червоноград, вул. Б. Хмельницького, буд. 18, та прибудинкової території та створення необхідних умов її функціонування (пункту 1.1. Договору).
Відповідно до частини 1 статті 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
Згідно із частиною 1 статті 903 Цивільного кодексу України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.
Тобто, положення чинного цивільного законодавства України зобов`язують замовника прийняти надані послуги та здійснити їх оплату. 
Відповідно до пункту 3.2. Договору розмір щомісячних витрат на відшкодування вартості послуг визначається на підставі фактичних спожитих стороною 2 послуг (пункт 3.2. Договору). Відшкодування витрат на утримання здійснюється стороною 2 згідно з виставленими стороною 1 рахунками не пізніше 20 числа місяця, наступного за звітнім місяцем (пункт 3.3. Договору).
Колегією суддів установлено, що між позивачем та Банком укладалися договори про внесення змін до Договору №1 про відшкодування витрат на утримання нерухомого майна від 05.07.2022, а саме договори від 26.08.2022, від 07.11.2022, від 11.11.2022, від 22.12.2022, від 16.01.2023, від 13.02.2023, від 10.03.2023, від 22.05.2023, від 06.06.2023.
Переліченими договорами сторони шляхом доповнення пункту 3.2. Договору №1 погоджували розмір відшкодування витрат Банку за електроенергію, водопостачання, водовідведення, поводження з побутовими відходами у певні періоди.
Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 Цивільного кодексу України).
Відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. 
Договори про внесення змін до Договору №1 про відшкодування витрат на утримання нерухомого майна від 05.07.2022 є чинними, у судовому порядку позивачем не оскаржувались, укладені за вільним волевиявленням сторін. Докази протилежного у матеріалах справи відсутні.
Як вірно встановив суд першої інстанції, під час надання послуг у позивача, як користувача, не виникло будь-яких претензій щодо обсягу та вартості наданих послуг, що могло бути підставою для відмови від підписання рахунків-актів. При цьому, такі акти підписані та скріпленні печатками обох сторін.
Оплату наданих послуг відповідач здійснював добровільно на виконання перелічених договорів про внесення змін до Договору №1 від 05.07.2022 відповідно до узгоджених сторонами сум відшкодування. 
Відповідно до частини 2 статті 632 Цивільного кодексу України зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом, а згідно з частиною 3 статті 632 Цивільного кодексу України - зміна ціни в договорі після його виконання не допускається.
Отже, враховуючи приписи зазначених норм законодавства, а також те, що В/Ч НОМЕР_1 прийняла надані комунальні послуги (по КЕКВ 2272, КЕКВ 2273, КЕКВ 2275) без будь-яких зауважень і застережень, суд вважає, що позивач погодився з їх кількістю та вартістю.
З урахуванням наведеного суд вважає необґрунтованими та не доведеними належними та допустимими доказами твердження позивача про завдання йому відповідачем збитків на суму 303 210,59 грн, так як вказані кошти є вартістю комунальних послуг, які виставлені для оплати позивачу з урахуванням умов підписаних сторонами договорів про внесення змін до Договору №1 про відшкодування витрат на утримання нерухомого майна від 05.07.2022.
Щодо посилань скаржника на безпідставне неврахування судом першої інстанції як доказу завищення наданих послуг акту ревізії Західного офісу Держаудитсужби №131308-22/34 вих ДСК від 20.12.2023, колегія суддів зазначає таке.
Акт ревізії (аудиту) не є рішенням суб`єкта владних повноважень, не зумовлює виникнення будь-яких прав і обов`язків для осіб, робота (діяльність) яких перевірялися. Акт ревізії (аудиту) є носієм доказової інформації про виявлені контролюючим органом порушення вимог законодавства суб`єктами господарювання, документом, на підставі якого приймається відповідне рішення контролюючого органу.
Виявлені контролюючим органом порушення не впливають на виконання сторонами своїх зобов`язань за договором і не можуть їх змінювати, оскільки за своїми правовими наслідками акт ревізії у даному випадку фіксує порушення фінансової дисципліни учасника правовідносин, фінансово-господарська діяльність якого перевірялась.
Аналогічна правова позиція неодноразово висловлювалась Верховним Судом, зокрема, в постановах від 16 жовтня 2018 року в справі №910/23357/17 та від 18 лютого 2020 року в справі №910/7984/16.
Акти ревізії та документальних перевірок не мають обов`язкового характеру.
За умови існування між сторонами договірних правовідносин, встановлені під час проведення контрольних заходів підрозділами аудиту факти підлягають доказуванню стороною та оцінці судом на загальних підставах за правилами, встановленими чинним Господарським процесуальним кодексом України.
Подібні висновки викладені у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 13.02.2018 у справі №910/12793/17, від 21.05.2018 у справі №922/2310/17, від 07.12.2021 у справі №922/3816/19 та від 01.12.2022 у справі №922/2810/21.
Отже, акт Західного офісу Державної аудиторської служби №131308-22/34 вих ДСК від 20.12.2023 ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності В/Ч НОМЕР_1 та виставлена на його підставі вимога про усунення виявлених порушень не є підставою для стягнення з відповідача визначеної у вказаних документах суми та не звільняє сторону від процесуального обов`язку доводити свої вимоги іншими належними та допустимими доказами.
У свою чергу, як уже зазначалося, позивач просить стягнути з відповідача кошти, отримані ним як оплату за надані послуги згідно Договором №1 (з урахуванням внесених до нього у подальшому змін щодо розмірів відшкодування), а тому такі кошти набуто за наявності правової підстави - договору й вони не можуть вважатися збитками та не можуть бути стягнуті на підставі частини 2 статті 224 Господарського кодексу України.
Щодо посилань скаржника на неврахування судом при вирішенні спору норм податкового законодавства, яке регулює питання нарахування податку на додану вартість, то суд апеляційної інстанції зазначає, що у спірному випадку розмір збитків, заявлених до стягнення, визначено позивачем на підставі акту ревізії Західного офісу Держаудитсужби №131308-22/34 вих ДСК від 20.12.2023, в якому вказано саме про завищення Банком у рахунках-актах тарифів на електричну енергію, водопостачання, водовідведення, вивіз сміття, а не про безпідставне включення до рахунків суми ПДВ, й саме з цих підстав позивач надсилав відповідачу претензію в порядку статті 222 Господарського кодексу України.
Предметом дослідження у даній справі не є дотримання відповідачем норм податкового законодавства при виставленні рахунків.
Решта викладених в апеляційній скарзі аргументів не можуть бути підставами для скасування рішення місцевого господарського суду, оскільки вони зводяться виключно до переоцінки доказів, яким суд першої інстанції надав належну оцінку, та не спростовують правомірних висновків суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову, що в сукупності виключає можливість задоволення апеляційної скарги позивача.
При цьому судом враховано, що Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, пункт 29; рішення ЄСПЛ у справі «Серявін проти України» від 10 лютого 2010 року, пункт 58).
Отже, колегія суддів доходить висновку, що позивачем не доведено юридичного складу заподіяння йому збитків зі сторони відповідача, у той час, як відповідач спростував наявність об`єктивної та суб`єктивної сторони у спричиненні збитків позивачу, його вини та причинно-наслідкового зв`язку між діями та понесеними позивачем втратами у сумі 303 210,59 грн.
Враховуючи викладене, вирішуючи спір, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов`язків сторін, які ґрунтуються на належних та допустимих доказах.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Згідно з частиною 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, що скаржником зроблено не було.
Доводи апеляційної скарги Військової частини НОМЕР_1 не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки не спростовують висновків суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову в даній справі.
Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає рішення суду у даній справі обґрунтованим, прийнятим з додержанням норм матеріального та процесуального права та таким, що відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи, підстав для його скасування чи зміни не вбачається. Апеляційна скарга  Військової частини НОМЕР_1 є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.
Порушень норм процесуального права, які могли бути підставою для скасування або зміни оскарженого рішення у відповідності до норм статті 277 Господарського процесуального кодексу України, судом апеляційної інстанції не виявлено.
Судовий збір за подання зазначеної апеляційної скарги згідно зі статтею 129 Господарського процесуального кодексу України покладається на скаржника.

Керуючись статтями 129, 269, 270, 273, пунктом 1 частини 1 статті 275, статтями 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 11.09.2025 у справі №910/16255/24 залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду міста Києва від 11.09.2025 у справі №910/16255/24 залишити без змін.
Судовий збір за подання апеляційної скарги покласти на Військову частину НОМЕР_1 .
Матеріали справи №910/16255/24 повернути до місцевого господарського суду.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у порядку, передбаченому статтями 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано 02.02.2026 після виходу членів колегії суддів з відпусток.

Головуючий суддя Ю.Б. Михальська 

Судді А.І. Тищенко

А.О. Мальченко