П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 600/450/25-а 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Боднарюк Олег Васильович 
Суддя-доповідач - Боровицький О. А. 
28 січня 2026 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Боровицького О. А. 
суддів: Курка О. П.  Ватаманюка Р.В. , 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 30 вересня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, 
В С Т А Н О В И В :
Позивач звернувся до Чернівецького окружного адміністративного суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 , Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії.
Рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду від 30 вересня 2025 року у задоволені адміністративного позову відмовлено.
Не погоджуючись з даним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.
Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.
Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 30.10.2024 року ОСОБА_1 зупинено представниками ІНФОРМАЦІЯ_2 , під час перевірки військово-облікових документів працівниками ІНФОРМАЦІЯ_2 встановлено, що позивач ОСОБА_1 відноситься до категорії військовозобов`язаних. При цьому, сторонами не надано будь-яких доказів, які б свідчили про те, що позивачем пред`явлені під час перевірки документи стосовно наявності у нього права на відстрочку від призову під час мобілізації.
Згідно даних, отриманих з АТС «Оберіг» встановлено, що ОСОБА_1 перебуває в картотеці, як особа яка підлягає призову на військову службу під час мобілізації.
31.10.2024 начальником ІНФОРМАЦІЯ_3 прийнято наказ №836 про призов на військову службу під час мобілізації, яким вирішено призвати з 31 жовтня 2024 на військову службу під час мобілізації до військової частини НОМЕР_1 солдата запасу ОСОБА_1 .
Судом також досліджена довідка ВЛК ІНФОРМАЦІЯ_4 від 08.05.2024 року № 994, згідно якої ОСОБА_1 на підставі ст. 56 графи ІІ Розкладу хвороб тимчасово непридатний (6 міс.)
Судом також встановлено, що позивач має сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , який є інвалідом від народження, що підтверджується матеріалами справи.
Згідно посвідчення серії НОМЕР_3 від 20.12.2024 року законним представником (опікуном) ОСОБА_2 є ОСОБА_3 . 
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів враховує наступне.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України від 25.03.1992 № 2232-XII "Про військовий обов`язок і військову службу" (далі - Закон № 2232-ХІІ).
Частинами 1-2 статті 1 Закону № 2232-ХІІ передбачено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.
Відповідно до частини 1 статті 2 Закону № 2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України від 24.02.2022 № 2102-ІХ, введено в Україні воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24.02.2022 строком на 30 діб, що неодноразово продовжувався.
Строк дії воєнного часу неодноразово продовжувався відповідними Указами Президента України і діє, зокрема, на момент розгляду цієї справи.
Правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності, повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів визначає Закон України від 21.10.1993 № 3543-XII "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" (далі - Закон № 3543-XII).
Водночас підстави звільнення від призову на військову службу під час мобілізації передбачені статтею 23 Законом № 3543-XII.
Так, відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 23 Закону № 3543-XII не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані жінки та чоловіки, опікуни, піклувальники, прийомні батьки, батьки-вихователі, які виховують дитину з інвалідністю віком до 18 років.
За змістом положень ч.ч. 7, 8 статті 23 Закону № 3543-XII перевірка підстав щодо надання військовозобов`язаним відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації та її оформлення здійснюється територіальними центрами комплектування та соціальної підтримки.
Відстрочка від призову на військову службу під час мобілізації може оформлюватися за допомогою Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів на підставі даних, отриманих з інших державних реєстрів або баз даних, які підтверджують, що військовозобов`язаний має право на одну з вищезазначених відстрочок. Порядок оформлення відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації за допомогою цього реєстру визначається Кабінетом Міністрів України.
4.Відповідно до п. 1 Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.02.2022 № 154 (далі - Положення № 154), територіальні центри комплектування та соціальної підтримки є органами військового управління, що забезпечують виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації.
Згідно з абз. 9 п. 11 Положення № 154 районні територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, крім функцій, зазначених у пункті 9 цього Положення, оформляють для військовозобов`язаних, резервістів відстрочки від призову під час мобілізації та в особливий період і воєнний час, які надаються в установленому порядку, а також ведуть їх спеціальний облік.
Алгоритм отримання військовозобов`язаними особами відстрочки регламентовано Порядком проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 № 560 (далі - Порядок № 560).
Відповідно до п. п. 56, 57 вказаного Порядку відстрочка від призову на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період надається військовозобов`язаним з підстав, визначених статтею 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію".
Для розгляду питань надання військовозобов`язаним відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період при районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки (відокремлених відділах) утворюються комісії у такому складі:
голова комісії керівник районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки (відокремленого відділу);
члени комісії представники апарату, структурних підрозділів (освіти та науки, охорони здоров`я, соціального захисту населення, служби у справах дітей, центру надання адміністративних послуг) районної, міської держадміністрації (військової адміністрації).
Згідно з пунктом 58 Порядку № 560 за наявності підстав для одержання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період військовозобов`язані (крім заброньованих та посадових (службових) осіб, зазначених у підпунктах 16-23 пункту 1 додатка 5) особисто подають на ім`я голови комісії районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або його відділу заяву за формою, визначеною у додатку 4, до якої додаються документи, що підтверджують право на відстрочку, або копії таких документів, засвідчені в установленому порядку, зазначені у переліку згідно з додатком 5. Заява військовозобов`язаного підлягає обов`язковій реєстрації.
Частиною 5 статті 22 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» визначено, що призов громадян на військову службу під час мобілізації або залучення їх до виконання обов`язків за посадами, передбаченими штатами воєнного часу, забезпечують місцеві органи виконавчої влади та здійснюють територіальні центри комплектування та соціальної підтримки або командири військових частин (військовозобов`язаних, резервістів Служби безпеки України - Центральне управління або регіональні органи Служби безпеки України, військовозобов`язаних, резервістів розвідувальних органів України - відповідний підрозділ розвідувальних органів України, осіб, які уклали контракти про перебування у резерві служби цивільного захисту, - відповідні органи управління центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері цивільного захисту).
Нормами абзацу 2 частини першої статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначено, що на військову службу під час мобілізації призиваються резервісти та військовозобов`язані, які перебувають у запасі і не заброньовані в установленому порядку на період мобілізації, незалежно від місця їх перебування на військовому обліку.
Звертаючись до суду позивач в позовній заяві зазначив, що має право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період на підставі п. 5ч. 1 ст. 23 вказаного вище Закону (є батьком дитини - інваліда), проте не скористався відповідною процедурою отримання такої відстрочки.
Оцінюючи аргументи позивача з даного приводу, суд зазначає на ступне.
Відповідно до вимог Порядку № 560 жінки та чоловіки, опікуни, піклувальники, прийомні батьки, батьки-вихователі, які виховують дитину з інвалідністю віком до 18 років для підтвердження інвалідності дитини мають подати такі документи, як медичний висновок про дитину з інвалідністю віком до 18 років за формою, затвердженою МОЗ, або індивідуальна програма реабілітації дитини з інвалідністю, видана лікарсько-консультативною комісією лікувально-профілактичного закладу; для підтвердження родинних стосунків з батьками (для рідних батьків) - свідоцтво про народження дитини із зазначенням батьківства військовозобов`язаного; для підтвердження повноважень опікуна, піклувальника - рішення районної, районної у мм. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчого органу міської, районної у місті (у разі утворення) ради, сільської, селищної ради об`єднаної територіальної громади або рішення суду про встановлення опіки, піклування та свідоцтво про народження дитини; для усиновителів - рішення суду про усиновлення та свідоцтво про народження дитини із зазначенням батьківства військовозобов`язаного.
Тобто, з аналізу зазначених вище вимог Порядку № 560 вбачається про те, що батько дитини з інвалідністю може відноситись до категорії осіб, які мають право на відстрочку, у випадку якщо є опікуном дитини-інваліда (рішення суду чи органу опіки). В тому разі, якщо дружина (мати дитини) є опікуном дитини-інваліда (рішення суду чи органу опіки), то саме вона вважається єдиним законним опікуном.
В даному ж випадку, як встановлено з матеріалів справи, зокрема згідно посвідчення серії НОМЕР_3 від 20.12.2024 року законним представником (опікуном) ОСОБА_2 є ОСОБА_3 (мати дитини), відтак суд відхиляє аргументи позивача про те, що останній наділений правом на відстрочку від військової служби під час мобілізації, як батько який має дитину інваліда. Більше того, наявність права на відстрочку у випадку позивача не свідчить про те, що така відстрочка була надана останньому на час прийняття спірних наказів, в т.ч. 30.10.2024 року під час перевірки військово-облікових документів працівниками ІНФОРМАЦІЯ_6 .
При цьому, також позивачем не надано доказів про те, що він відповідно до пункту 58 Порядку № 560 особисто подавав на ім`я голови комісії районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або його відділу заяву за формою, визначеною у додатку 4, в т.ч. і документи, що підтверджують право на відстрочку.
Як стверджував відповідач, згідно наявних даних позивач перебував в картотеці, як особа яка підлягає призову на військову службу під час мобілізації.
Отже, в матеріалах справи відсутні докази звернення позивача до відповідного територіального центру комплектування та соціальної підтримки з заявою про надання йому відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, а також надання документів, які підтверджують право на відстрочку.
Водночас, варто зауважити, що згідно пп.8 п.1 Додатку №2 до Порядку організації та ведення військового обліку призовників визначено, що військовозобов`язані повинні надавати зазначеним органам (територіальним центрам комплектування та соціальної підтримки) документи, що підтверджують право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації з підстав, визначених у статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізації».
Як встановлено судом, на час прийняття спірного наказу, відомості про наявну відстрочку або ж право на таке у відповідача були відсутні.
Крім того, суд відхиляє аргументи позивача з приводу того, що останній надав документи посадовим особам ІНФОРМАЦІЯ_6 , які свідчать про наявність в нього права на відстрочку, а саме довідки ВЛК, з огляду на наступне.
Відповідно до вимог Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України» № 402 довідка (витяг, заключення) військово-лікарської комісії (ВЛК) має чіткі вимоги до оформлення, оскільки це офіційний документ, який підтверджує стан здоров`я та придатність/непридатність особи до військової служби. Основними вимогами до довідки ВЛК є: назва документа – «Довідка ВЛК» або «Витяг з протоколу засідання військово-лікарської комісії». Обов`язкові реквізити: повне найменування закладу охорони здоров`я та ВЛК, що видала довідку; номер та дата протоколу ВЛК; ПІБ, дата народження, місце проживання військовозобов`язаного (призовника, військовослужбовця); діагноз (основний, супутній); формулювання постанови ВЛК згідно з Розкладом хвороб (наприклад: «непридатний до військової служби з виключенням з військового обліку», «придатний до військової служби», «обмежено придатний до військової служби»); посилання на статтю та пункт Розкладу хвороб, за яким ухвалене рішення. Підписи та засвідчення: підпис голови ВЛК і членів комісії; печатка закладу охорони здоров`я/ВЛК. Додаткові вимоги: документ оформляється державною мовою (українською); не допускаються виправлення без належного засвідчення; має містити чітке формулювання рішення без двозначностей.
Отже з наведено слід дійти висновку, якщо у довідці зазначено лише діагноз чи загальні дані без вказівки на статус "придатний / непридатний / обмежено придатний до військової служби", такий документ є неналежним і не може свідчити про відповідний статус особи.
Суд наголошує, що у довідці (висновку) ВЛК чітко має бути зазначено: «Придатний до військової служби»; «Обмежено придатний до військової служби» (з уточненням категорії); «Непридатний до військової служби у мирний час, обмежено придатний у воєнний час»; «Непридатний до військової служби з виключенням з військового обліку».
Такі вимоги до змісту довідки визначені Положенням про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України №402 від 14.08.2008.
Крім того, статус визнаних в установленому порядку особи з інвалідністю або відповідно до висновку військово-лікарської комісії тимчасово непридатними до військової служби за станом здоров`я на строк 6-12 місяців (з наступним проходженням військово-лікарської комісії) підтверджується довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією за формою, визначеною МОЗ, або посвідченням, яке підтверджує відповідний статус, або пенсійне посвідчення чи посвідчення, що підтверджує призначення соціальної допомоги відповідно до Законів України “Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю”, “Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю”, в яких зазначено групу та причину інвалідності, або довідка для отримання пільг особами з інвалідністю, які не мають права на пенсію чи соціальну допомогу, за формою, затвердженою Мінсоцполітики, постанова військово-лікарської комісії територіального центру комплектування та соціальної підтримки. Суд зауважує, що такі документи в матеріалах справи відсутні.
Отже дослідивши наявну в справі довідку ВЛК суд зазначає, що така довідка за змістом не відповідає зазначенням вище вимогам, які визначенні Положенням № 402, відтак суд вважає, що наявна довідка не є належним доказом наявності у позивача права на відстрочку від проходженні військової служби під час мобілізації. 
Суд звертає також увагу і на те, що відповідно до ч. 11 ст. 38 Закону №2232, призовники, військовозобов`язані, резервісти в разі зміни їх сімейного стану, стану здоров`я, адреси місця проживання (перебування), освіти, місця роботи, посади зобов`язані особисто в семиденний строк повідомити про такі зміни відповідні органи, де вони перебувають на військовому обліку, у тому числі у випадках, визначених Кабінетом Міністрів України, через центри надання адміністративних послуг та інформаційно- телекомунікаційні системи.
Таким чином, на позивача, як на військовозобов`язаного, на момент виникнення спірних правовідносин, в силу вимог Закону покладено обов`язок повідомляти відповідний орган, де він перебував на військовому обліку.
Водночас, суд зазначає, що позивач не надав належних, допустимих та достовірних доказів, які б свідчили про порушення ІНФОРМАЦІЯ_7 порядку мобілізації військовозобов`язаного чи безпідставної відмови у наданні йому відстрочки від призову у порядку, визначеному статтею 23 Закону №3543-ХІІ.
Отже, проаналізувавши наведе вище в контексті встановлених обставин в справі, а також з огляду у на встановлення ВЛК придатності позивача до військової служби та відсутність на час прийняття спірного наказу у нього підтвердження наявності відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації згідно статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", відповідачем правомірно прийнято оскаржуваний наказ.
У контексті наведеного варто наголосити і на тому, що процедура призову військовозобов`язаного на військову службу під час мобілізації є незворотною, тобто такою, що вже відбулася, а визнання процедури призову протиправною не спричинює відновлення попереднього становища особи, призваної на військову службу.
Наведене відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 05 лютого 2025 року у справі №160/2592/23.
Відповідно до пункту 19 частини 1 статті 4 КАС України встановлено, що індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.
За владно-регулятивною природою всі юридичні акти поділяються на правотворчі, правотлумачні (правоінтерпретаційні) та правозастосовні. Нормативно- правові акти належать до правотворчих, а індивідуальні - до правозастосовних.
Індивідуально-правові акти як результати правозастосування адресовані конкретним особам, тобто є формально обов`язковими для персоніфікованих (чітко визначених) суб`єктів; містять індивідуальні приписи, у яких зафіксовані суб`єктивні права та/чи обов`язки адресатів цих актів; розраховані на врегулювання лише конкретної життєвої ситуації, а тому їх юридична чинність (формальна обов`язковість) вичерпується одноразовою реалізацією. Крім того, такі акти не можуть мати зворотної дії в часі.
В абзаці 4 пункту 1 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 23 червня 1997 року № 2-зп у справі № 3/35-313 вказано, що «... за своєю природою ненормативні правові акти, на відміну від нормативних, встановлюють не загальні правила поведінки, а конкретні приписи, звернені до окремого індивіда чи юридичної особи, застосовуються одноразово й після реалізації вичерпують свою дію».
У пункті 5 Рішення Конституційного Суду України від 22 квітня 2008 року № 9- рп/2008 в справі № 1-10/2008 вказано, що при визначенні природи «правового акта індивідуальної дії» правова позиція Конституційного Суду України ґрунтується на тому, що «правові акти ненормативного характеру (індивідуальної дії)» стосуються окремих осіб, «розраховані на персональне (індивідуальне) застосування» і після реалізації вичерпують свою дію.
Отже, оскаржуваний наказ є актом індивідуальної дії, тобто актом одноразового застосування, відтак станом на час вирішення справи вичерпав свою дію внаслідок мобілізації позивача та направлення його для проходження військової служби.
Після видання спірного наказу, виникли нові правовідносини проходження військової служби, особливості яких визначаються Законом № 2232-ХІІ та Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008.
Цими актами законодавства не передбачено звільнення з військової служби, шляхом скасування наказів про призов.
Скасування спірного наказу без прийняття відповідного рішення про звільнення з військової служби не відновить початковий стан і не призведе до захисту прав та інтересів позивача, про які позивач просить звертаючись до суду.
Оцінюючи спірні правовідносини в частині позовних вимог щодо скасування наказу, про зарахування до списків частини ОСОБА_1 , а також обов`язку звільнити позивача з військової служби, суд зазначає наступне.
Як встановлено в ході розгляду справи, позивач прийняв присягу, вступив на посаду з 01.11.2024 року (наказ командира військової частини (по стройовій частині) НОМЕР_1 від 01.11.2024 року №312), а з 02.01.2025 року вибув для подальшого проходження військової служби у військову частину НОМЕР_2 (наказ командира військової частини (по стройовій частині) НОМЕР_1 від 01.01.2025 року №1).
Відтак, наказ про прийняття на військову службу за призовом під час мобілізації та зарахування до військової частини, як акт індивідуальної дії реалізовано його застосуванням, термін дії якого вичерпано, тому його оскарження не є належним та ефективним способом захисту права позивача, так як скасування наказу не може привести до відновлення порушеного права та не призведе до задоволення очікуваних сподівань позивача щодо неможливості його повторної мобілізації та продовження служби у збройних силах України, отже підстави для скасування оскаржуваного наказу відповідача відсутні.
Аналіз законодавчих і підзаконних нормативних актів свідчить про те, що військова служба з моменту її початку покладає на учасників (військовослужбовця та держави) велике коло взаємних прав та обов`язків матеріального та фінансового забезпечення військовослужбовця, його соціального захисту, виконання ним безпосередньо покладених на нього службових обов`язків та інше.
Верховний Суд в пункті 56 постанови від 05.02.2025 у справі № 160/2592/23 вказав, що процедура призову військовозобов`язаного на військову службу під час мобілізації є незворотною, тобто такою, що вже відбулася, а визнання процедури призову протиправною не спричинює відновлення попереднього становища особи, призваної на військову службу.
Відтак, слід дійти висновку про те, що у випадку мобілізації та зарахування особи до військової частини, для його звільнення потрібні імперативно визначені підстави, передбачені Законом України "Про військовий обов`язок та військову службу".
Суд зауважує, що позивач не навів достатніх обґрунтувань щодо неправомірності спірних наказів. Суду не надано жодних доказів, які б свідчили про порушення процедури оформлення або підстав для прийняття відповідного рішення відповідача.
Суд також звертає увагу, що підстави для звільнення з військової служби передбачені статтею 26 Закону №2232-XII, а позивач не позбавлений права звернутися до командира Військової частини з відповідним рапортом щодо звільнення з військової служби, якщо вважає, що у його випадку таке має місце.
Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують.
Відповідно до частини 1-2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Згідно частин 1-3 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
З огляду на викладене, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному рішенні, у зв`язку з чим підстав для його скасування не вбачається.
Інші доводи апеляційної скарги встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
За змістом частини першої статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін. 
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 30 вересня 2025 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає. 

Головуючий	 		Боровицький О. А.	
 	 	 	 	
Судді	 	  	Курко О. П.    Ватаманюк Р.В.