ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2026 року 
м. Київ
справа № 440/3795/24
адміністративне провадження № К/990/19275/25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Соколова В.М.,
суддів: Загороднюка А.Г.,  Єресько Л.О., 
розглянувши в порядку письмового провадження за наявними матеріалами у суді касаційної інстанції адміністративну справу № 440/3795/24
за позовом ОСОБА_1 до Полтавської обласної прокуратури про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі, провадження у якій відкрито
за касаційною скаргою Полтавської обласної прокуратури на постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 06 березня 2025 року (головуючий суддя - Чалий І.С., судді: Катунов В.В., Ральченко І.М.),
УСТАНОВИВ: 
І. Короткий зміст позовних вимог
ОСОБА_1 (далі також - ОСОБА_1 ; позивач) звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовом до Полтавської обласної прокуратури (далі також - відповідач), у якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просив стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 03 серпня 2021 року (справа № 440/3079/21) за період з 04 серпня 2021 року по 30 квітня 2024 року в сумі 2 285 847,80 грн, з утриманням із цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 03 серпня 2021 року у справі № 440/3079/21, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 26 січня 2022 року, задоволено позов ОСОБА_1 до Полтавської обласної прокуратури про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення з посади, поновлення на роботі: визнано протиправним та скасовано наказ виконувача обов`язків керівника Полтавської обласної прокуратури від 18 березня 2021 року №344к; поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника керівника Полтавської обласної прокуратури з 19 березня 2021 року; допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення з 19 березня 2021 року ОСОБА_1 на посаді заступника керівника Полтавської обласної прокуратури. Проте, рішення суду в частині поновлення позивача на посаді заступника керівника Полтавської обласної прокуратури станом на день подання цього позову відповідачем не виконано. З огляду на це позивач уважає, що має право на виплату середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду, розмір якого станом на 30 квітня 2024 року становить 2 285 847,80 грн. 
ІІ. Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їхнього ухвалення
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 29 жовтня 2024 року в задоволенні позову відмовлено.
Ухвалюючи це рішення, суд першої інстанції керувався тим, що у спірний період позивач проходив публічну службу як прокурор у Полтавській обласній прокуратурі, виконуючи посадові обов`язки начальника управління нагляду за додержанням законів Національною поліцією України та органами, які ведуть боротьбу з організованою та транснаціональною злочинністю Полтавської обласної прокуратури, та отримував заробітну плату прокурора. З огляду на це суд констатував, що позивач може мати право на стягнення різниці в заробітку, але лише у тому випадку, якщо він отримував заробітну плату в меншому розмірі, ніж він би отримував її посаді заступника керівника прокурора у цьому органі, за умови вчасного його поновлення на цій посаді. 
Разом із тим, дослідивши матеріали справи, суд установив, що сума нарахованої позивачу заробітної плати на посаді начальника управління нагляду за додержанням законів Національною поліцією України та органами, які ведуть боротьбу з організованою та транснаціональною злочинністю Полтавської обласної прокуратури за спірний період з 04 серпня 2021 року по 30 квітня 2024 року перевищує суму середнього заробітку, розрахованого із заробітної плати позивача, отримуваної на посаді заступника керівника Полтавської обласної прокуратури. Отже, відсутні правові підстави для стягнення з Полтавської обласної прокуратури на користь позивача середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі або різниці в заробітку за час затримки.
Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 06 березня 2025 року, з урахуванням ухвали про виправлення описки від 19 березня 2025 року, скасовано рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 29 жовтня 2024 року, позов ОСОБА_1 задоволено в повному обсязі.
У постанові суд апеляційної інстанції наголосив, що рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 03 серпня 2021 року у справі № 440/3079/21 в частині негайного поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника керівника Полтавської обласної прокуратури є невиконаним, а отже, наявні підстави для стягнення з Полтавської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки виконання рішення.
Керуючись нормами Порядку обчислення середньої заробітної плати, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, апеляційний суд установив, що загальна сума середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду станом на 30 квітня 2024 року складає 2 285 874,80 грн. (3251,6*703 р.д.) і підлягає стягненню на користь позивача (в межах заявлених позовних вимог), як середній заробіток за час затримки виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 03 серпня 2021 року у справі № 440/3079/21.
З уваги на наведені мотиви, суд апеляційної інстанції задовольнив позов.
ІІІ. Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги та її рух у касаційній інстанції. Позиція інших учасників справи
Не погодившись з постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 06 березня 2025 року, Полтавська обласна прокуратура подала касаційну скаргу, в якій просить скасувати вказану постанову та залишити в силі рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 29 жовтня 2024 року.
У касаційній скарзі відповідач зазначає про наявність підстави касаційного оскарження постанови суду апеляційної інстанції, визначеною пунктом 3 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України). Так, скаржник уважає, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував частину восьму статті 235, статтю 236 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) про те, що у разі затримки роботодавцем виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення, у взаємозв`язку зі статтею 18 Закону України «Про прокуратуру» та статтею 25 Закону України «Про запобігання корупції».
У той же час, відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування частини восьмої статті 235, статті 236 КЗпП України у взаємозв`язку зі статтею 18 Закону України «Про прокуратуру», статтею 25 Закону України «Про запобігання корупції» та з урахуванням фактичних трудових відносин, виключність яких полягає в тому, що прокурор, звільнений з керівної адміністративної посади, весь час затримки виконання рішення суду про поновлення продовжує працювати прокурором на іншій керівній посаді того ж органу прокуратури та отримувати заробітну плату. При цьому, прокурор, тривалий час працюючи на керівній адміністративній посаді в тому ж органі прокуратури, не висловлює бажання щодо його звільнення з цієї керівної посади і призначення (на виконання рішення суду) на попередню керівну посаду.
Заявник касаційної скарги звертає увагу Суду на те, що позивач просив стягнути середній заробіток за час затримки виконання рішення суду (з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог) за період з 04 серпня 2021 року по 30 квітня 2024 року в сумі 2 285 847,8 грн. Проте, весь цей період позивач працював в органах прокуратури на посаді начальника управління та отримав заробітну плату в загальному розмірі 3 291 292,1 грн, що більш, ніж на один мільйон гривень більше заявленої ним суми до стягнення. 
Таким чином, стягнення за фактичних обставин цієї справи середнього заробітку призведе до отримання позивачем від одного роботодавця двох заробітних плат за один і той самий період, що не узгоджується із нормами трудового законодавства, а також не відповідає суті середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі, яка полягає у компенсації працівникові грошових коштів, які він міг би отримати, якби роботодавець не зволікав з його поновленням на роботі. Ці обставини обґрунтовано взяті до уваги судом першої інстанції.
З уваги на вказане скаржник уважає, що постанова Другого апеляційного адміністративного суду від 06 березня 2025 року у справі № 440/3795/24 про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 є незаконною та підлягає скасуванню.
Ухвалою Верховного Суду від 22 травня 2025 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Полтавської обласної прокуратури.
Ухвалою від 22 травня 2025 року Суд відмовив у задоволенні клопотання Полтавської обласної прокуратури про зупинення виконання постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 06 березня 2025 року у справі №440/3795/24.
Позивач подав відзив, у якому просить відхилити доводи відповідача, наведені у касаційній скарзі. Зазначає, що самостійне працевлаштування позивача у період невиконання відповідачем обов`язку щодо виконання рішення суду про поновлення на попередній роботі не може бути трансльоване на користь відповідача задля уникнення чи зменшення встановленої законом відповідальності. Аналіз положень статті 236 КЗпП України свідчить про те, що цією нормою закону установлено фінансову санкцію у вигляді виплати середнього заробітку за невиконання рішення про поновлення на роботі через винну бездіяльність роботодавця.
У письмових поясненнях відповідач вказує на необґрунтованість посилань позивача у відзиві на постанову Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 826/808/16, оскільки в цій справі спір стосувався поновлення на посаді та виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Необґрунтованим, на думку відповідача, є посилання ОСОБА_1 і на постанову Верховного Суду від 21 жовтня 2021 року у справі № 640/19103/19, оскільки у цій справі позивач не перебував у трудових відносинах з Генеральною прокуратурою України у період затримки виконання рішення суду про поновлення на посаді прокурора, що є основною відмінністю від справи, що розглядається.
Також у поясненнях відповідач звертає увагу на те, що ОСОБА_1 свідомо замовчує факт того, що посада заступника керівника Полтавської обласної прокуратури була тимчасово вакантною на час увільнення заступника керівника ОСОБА_2 від виконання обов`язків, у зв`язку з призивом на військову службу з 07 травня 2022 року на особливий період до дня фактичного звільнення. Втім, позивач не звертався ні до обласної прокуратури, ні до Офісу Генерального прокурора щодо поновлення його на посаді заступника керівника обласної прокуратури, у тому числі щодо поновлення його на тимчасово вакантній посаді, призначення на яку, у зв`язку з її строковістю, потребує його обов`язкової згоди. 
Ухвалою Верховного Суду від 04 серпня 2025 року задоволено клопотання Полтавської обласної прокуратури про зупинення виконання постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 06 березня 2025 року у справі №440/3795/24. Зупинено виконання постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 06 березня 2025 року у справі №440/3795/24 до закінчення касаційного провадження у справі.
Ухвалою від 20 серпня 2025 року Верховний Суд у складі судді Касаційного адміністративного суду Соколова В.М. провів необхідні дії з підготовки справи до касаційного розгляду та призначив її до розгляду в порядку письмового провадження за наявними матеріалами.
IV. Установлені судами попередніх інстанцій обставини справи 
ОСОБА_1 01 жовтня 2020 року призначений на посаду заступника керівника Полтавської обласної прокуратури в порядку переведення з Офісу Генерального прокурора згідно з наказом керівника Полтавської обласної прокуратури від 30 вересня 2020 року № 837к.
Наказом в.о. керівника Полтавської обласної прокуратури від 18 березня 2021 року № 344к призначено ОСОБА_1 на посаду начальника управління нагляду за додержанням законів Національною поліцією України та органами, які ведуть боротьбу з організованою та транснаціональною злочинністю Полтавської обласної прокуратури з 18 березня 2021 року, звільнивши з посади заступника керівника Полтавської обласної прокуратури.
ОСОБА_1 не погодився із наказом в.о. керівника Полтавської обласної прокуратури від 18 березня 2021 року № 344к та звернувся до суду з позовом про поновлення на посаді.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 03 серпня 2021 року у справі №440/3079/21 визнано протиправним та скасовано наказ виконувача обов`язків керівника Полтавської обласної прокуратури від 18 березня 2021 року №344к. Поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника керівника Полтавської обласної прокуратури з 18 березня 2021 року. Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення з 18 березня 2021 року ОСОБА_1 на посаді заступника керівника Полтавської обласної прокуратури.
Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 12 серпня 2021 року у справі №440/3079/21 виправлено описки в абзацах третьому та четвертому резолютивної частини рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 03 серпня 2021 року у справі №440/3079/21 шляхом викладення їх у наступних редакціях: «Поновити ОСОБА_1 на посаді заступника керівника Полтавської обласної прокуратури з 19 березня 2021 року.»; «Допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення з 19 березня 2021 року ОСОБА_1 на посаді заступника керівника Полтавської обласної прокуратури.».
Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 26 січня 2022 року апеляційну скаргу Полтавської обласної прокуратури залишено без задоволення, а рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 03 серпня 2021 року у справі №440/3079/21 - без змін.
Із трудової книжки ОСОБА_1 НОМЕР_1 слідує та не заперечується сторонами у справі, що рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 03 серпня 2021 року у справі №440/3079/21 в частині поновлення позивача на посаді заступника керівника Полтавської обласної прокуратури не виконано.
Натомість, наказом Офісу Генерального прокурора від 13 серпня 2024 року № 189к звільнено ОСОБА_1 з посади начальника управління нагляду за додержанням законів Національною поліцією України та органами, які ведуть боротьбу з організованою та транснаціональною злочинністю Полтавської обласної прокуратури з 14 серпня 2024 року у зв`язку з переведенням до Київської обласної прокуратури.
Наказом керівника Київської обласної прокуратури від 14 серпня 2024 року №1322к призначено з 15 серпня 2024 року ОСОБА_1 на адміністративну посаду заступника начальника управління процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих територіального управління Державного бюро розслідувань Київської обласної прокуратури в порядку переведення з органів Полтавської обласної прокуратури.
Вважаючи, що за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі з 04 серпня 2021 року по 30 квітня 2024 року з Полтавської обласної прокуратури підлягає стягненню середній заробіток у сумі 2 285 847,8 грн, позивач звернувся до суду з цим позовом.
V. Джерела права й акти їхнього застосування 
Частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Стаття 129-1 Конституції України закріплює, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.
Відповідно до статті 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
За змістом пункту 3 частини першої статті 371 КАС України, негайно виконуються рішення суду, зокрема про поновлення на посаді у відносинах публічної служби.
Відповідно до статті 235 КЗпП України У разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.
Згідно зі статтею 236 КЗпП України у разі затримки роботодавцем виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.
VІ. Позиція Верховного Суду
За правилами частини третьої статті 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом належить застосовувати правила статті 341 КАС України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Одночасно, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Виникнення спору в цій справі обумовлено затримкою виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 03 серпня 2021 року у справі № 440/3079/21 у частині поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника керівника Полтавської обласної прокуратури з 19 березня 2021 року.
Як слідує з ухвали від 22 травня 2025 року, касаційне провадження відкрито Верховним Судом з підстави, передбаченої пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України, а саме: неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
У цьому зв`язку автор касаційної скарги посилається на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норм матеріального права у подібних правовідносинах, які, на його думку, неправильно застосовані судом апеляційної інстанції в оскаржуваній постанові, а саме: частина восьма статті 235, статті 236 КЗпП України у взаємозв`язку зі статтею 18 Закону України «Про прокуратуру», статтею 25 Закону України «Про запобігання корупції».
Суть аргументів автора касаційної скарги полягає у тому, що у період, за який ОСОБА_1 просить стягнути середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі в Полтавській обласній прокуратурі, він працював у цьому ж органі прокуратури на адміністративній посаді та отримував заробітну плату, загальний розмір якої є більшим, аніж заявлений ним у позові розмір середнього заробітку. Зважаючи на це відповідач уважає, що ОСОБА_1 не має права на отримання середнього заробітку чи різниці в заробітку за час затримки.
Переглянувши оскаржуване судове рішення у визначених статтею 341 КАС України межах, колегія суддів дійшла наступних висновків.
В аспекті спірних правовідносин принагідно зазначити, що Верховний Суд уже неодноразово в своїх постановах викладав висновки щодо застосування статті 236 КЗпП України стосовно виконання рішення суду про поновлення на роботі/посаді, яке допущене до негайного виконання та відповідальності роботодавця за невиконання такого обов`язку.
Так, зокрема, у постанові від 21 жовтня 2021 року у справі № 640/19103/19 Верховний Суд із цього приводу зазначив, що негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей обов`язковості та підлягає виконанню не з моменту набрання ним законної сили, а негайно із часу його проголошення у судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист прав та інтересів громадян і держави.
Належним виконанням рішення про поновлення на роботі необхідно вважати видання роботодавцем (власником або уповноваженим ним органом) про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.
Верховний Суд у цій справі підкреслив, що невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом. Водночас така відповідальність не поставлена в залежність від дій чи ініціативи працівника. 
Як зауважив Верховний Суд у справі № 640/19103/19, відповідальність за затримку власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, встановлена статтею 236 КЗпП України, згідно з якою виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі проводиться незалежно від вини роботодавця в цій затримці.
Середній заробіток за своїм змістом є державною гарантією, право на отримання якого виникла у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин. Закон пов`язує цю виплату виключно із фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.
Верховний Суд наголосив, що наведені приписи КЗпП України не містять застережень, що власник або уповноважений ним орган не відповідає за затримку виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, якщо працівник не вчинив додаткових дій, які б вказували на його бажання поновитися на роботі.
У підсумку суд касаційної інстанції у справі №640/19103/19 констатував, що для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 КЗпП України суду потрібно встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення; у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного дня після ухвалення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.
Ця правова позиція Верховного Суду щодо застосування статті 236 КЗпП України є сталою та послідовною. Зокрема, її висвітлено у постановах від 16 лютого 2018 року у справі №807/2713/13-а, від 27 червня 2019 року у справі №821/1678/16, від 31 липня 2019 року у справі №813/593/17, від 25 вересня 2019 року у справі №813/4668/16, від 27 листопада 2019 року у справі №802/1183/16-а, від 19 грудня 2019 року у справі №2а-7683/12/1370, від 05 лютого 2020 року у справі №815/1676/18, від 05 березня 2020 року у справі №280/360/19, від 26 листопада 2020 року у справі №500/2501/19, від 19 квітня 2021 року у справі №826/11861/17, від 24 червня 2021 року у справі №640/15058/19, від 20 липня 2021 року у справі №826/3465/18, від 21 жовтня 2021 року у справі №280/5260/19, від 27 січня 2022 року у справі №580/5185/20, від 09 листопада 2022 року у справі № 460/600/22 та від 23 березня 2023 року у справі №420/8539/21, від 09 січня 2024 року у справі №460/15639/21 та інших.
У справі, яка переглядається, суди попередніх інстанцій установили, що рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 03 серпня 2021 року у справі № 440/3079/21 у частині поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника керівника Полтавської обласної прокуратури відповідач не виконав, чого останній не заперечує.
За таких обставин, позивачу має бути виплачений середній заробіток або різниця в заробітку за час затримки, позаяк відповідно до статті 236 КЗпП України затримка роботодавцем виконання рішення про поновлення на посаді фактично ототожнена розміру заробітної плати, яку б позивач мав отримувати у цей період, перебуваючи у трудових відносинах з відповідачем.
Додатково колегія суддів ураховує висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 09 листопада 2022 року у справі № 460/600/22, у якій Суд, урахувавши раніше висловлену правову позицію щодо застосування статті 236 КЗпП України, зазначив, що приписи частини восьмої статті 235 КЗпП України і приписи пункту 3 частини першої статті 371 КАС України достатньо чітко і однозначно встановлюють, що рішення про поновлення на роботі/посаді підлягають негайному виконанню й цей імператив адресований передовсім роботодавцю. Невчинення позивачем як працівником дій, спрямованих на виконання рішення суду щодо його поновлення на посаді (неподання заяви про поновлення чи незвернення до органу державної виконавчої служби) ніяким чином не впливає на обов`язок роботодавця самостійно виконати рішення суду, допущене до негайного виконання, яке покладає на нього зобов`язання щодо поновлення працівника на посаді.
З уваги на наведене, Суд відхиляє аргументи заявника касаційної скарги про невчинення позивачем дій, які б свідчили про його бажання звільнитися з посади начальника управління нагляду за додержанням законів Національною поліцією України та органами, які ведуть боротьбу з організованою та транснаціональною злочинністю Полтавської обласної прокуратури, та повернутися на попередню керівну посаду заступника керівника Полтавської обласної прокуратури (на виконання рішення суду).
Варто наголосити, що суть такого виду соціальної гарантії як стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення працівника на роботі полягає у компенсації такому працівникові грошових коштів, які він міг би отримати, якби роботодавець не зволікав з його поновленням на роботі.
Разом із тим, судом першої інстанції установлено, що у спірний період позивач проходив публічну службу як прокурор у Полтавській обласній прокуратурі на посаді начальника управління нагляду за додержанням законів Національною поліцією України та органами, які ведуть боротьбу з організованою та транснаціональною злочинністю Полтавської обласної прокуратури, і відповідно, отримував заробітну плату.
Так, суд першої інстанції установив, що згідно з наявними у матеріалах справи відомостями особового рахунку ОСОБА_1 за 2021 рік, 2022 рік, 2023 рік, 2024 рік, розрахунковим листом за квітень 2024 року ОСОБА_1 за час перебування на посаді начальника управління нагляду за додержанням законів Національною поліцією України та органами, які ведуть боротьбу з організованою та транснаціональною злочинністю Полтавської обласної прокуратури, нараховано заробітну плату за період серпень 2021 року - квітень 2024 року в сумі 3 291 292,1 грн (у тому числі серпень - грудень 2021 року - 464494,75 грн, 2022 рік - 1 270 542,26 грн, 2023 рік - 1 228 759,66 грн, січень - квітень 2024 року - 327 495,43 грн).
Отже, матеріалами справи підтверджено, що у період з 04 серпня 2021 року по 30 квітня 2024 року, який є часом затримки виконання рішення суду у справі №440/3079/21, позивач безперервно перебував у трудових відносинах з відповідачем та отримував заробітну плату за виконувану роботу на адміністративній посаді.
З метою нормативного регулювання таких ситуацій та задля дотримання розумного балансу між інтересами працівника та роботодавця законодавець увів у КЗпП України таку конструкцію як «різниця в заробітку» за час затримки поновлення працівника на посаді, з якої його було незаконного звільнено. 
Із цього слідує, що різниця в заробітку за час затримки виконання судового рішення про поновлення працівника на роботі підлягає стягненню у випадку збереження трудових відносин працівника з роботодавцем і отримання заробітної плати в період затримки.
За наявності таких правовідносин суд повинен з`ясувати різницю у заробітній платі працівника, яку він отримував у період затримки виконання рішення про поновлення, і лише у разі підтвердження факту отримання грошових коштів у меншому розмірі, ніж працівник би отримував на посаді, за умови вчасного поновлення, стягнути різницю між цими двома грошовими сумами.
Зазначений правовий підхід викладений Верховним Судом у постанові від 21 грудня 2023 року у справі № 360/4404/21.
Таким чином суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що в розрізі фактичних обставин цієї справи підлягає з`ясуванню різниця у заробітній платі позивача, яку він отримував у спірний період, перебуваючи на посаді начальника управління нагляду за додержанням законів Національною поліцією України та органами, які ведуть боротьбу з організованою та транснаціональною злочинністю Полтавської обласної прокуратури, і лише у разі підтвердження факту отримання ним грошових коштів у меншому розмірі, ніж він би отримував, перебуваючи на посаді заступника керівника прокурора у цьому органі, за умови вчасного його поновлення на цій посаді, стягнути різницю між цими двома грошовими сумами на користь позивача.
У свою чергу, суд апеляційної інстанції залишив наведене поза увагою, не навів жодних мотивів на спростування висновків окружного суду.
Натомість, суд першої інстанції, дослідивши матеріали справи, установив, що загальний розмір заробітної плати ОСОБА_1 за період серпень 2021 року - квітень 2024 року становить 3 291 292,1 грн, а середній заробіток за час затримки виконання судового рішення про поновлення позивача на роботі за період з 04 серпня 2021 року по 30 квітня 2024 року складає 2 539 059,40 грн.
Отже, сума нарахованої позивачу заробітної плати на посаді начальника управління нагляду за додержанням законів Національною поліцією України та органами, які ведуть боротьбу з організованою та транснаціональною злочинністю Полтавської обласної прокуратури за спірний період з 04 серпня 2021 року по 30 квітня 2024 року перевищує суму середнього заробітку, розрахованого із заробітної плати позивача, отримуваної на посаді заступника керівника Полтавської обласної прокуратури.
За наведеного правового регулювання та встановлених обставин колегія суддів уважає правильним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для стягнення з Полтавської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі або різниці в заробітку за час затримки.
Колегія суддів погоджується із твердженням суду першої інстанції про те, що стягнення за фактичних умов у цій справі середнього заробітку означало б отримання позивачем від одного роботодавця двох заробітних плат за один і той самий період, що не узгоджується із нормами трудового та спеціального законодавства та суперечить самій суті середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі, яка полягає у компенсації працівникові грошових коштів, які він міг бути отримати, якби роботодавець не зволікав з його поновленням на роботі.
Суд касаційної інстанції зауважує, що оскаржуване судове рішення переглядається в межах підстав і доводів, що стали підставою для відкриття касаційного провадження. Правильність висновків апеляційного суду в частині, яка знаходиться поза вказаними межами перегляду, Суд не перевіряє.
З огляду на це та зважаючи на відсутність підстав для задоволення позову, колегія суддів не перевіряє розрахунок суми середнього заробітку, наведений у постанові суду апеляційної інстанції.
Так само Суд не вбачає підстав для надання оцінки доводам учасників справи щодо обставин невиконання відповідачем рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 03 серпня 2021 року у справі № 440/3079/21, оскільки у цьому юридичному спорі має значення виключно факт затримки виконання рішення про поновлення на роботі, незалежно від вини роботодавця в цій затримці, про що зазначено вище. 
В межах спірних правовідносин Полтавська обласна прокуратура не заперечує того, що рішення про поновлення позивача на роботі не виконане. Водночас, проходження позивачем публічної служби у цьому ж органі прокуратури в період часу затримки виконання рішення про його поновлення та отримання заробітної плати в більшому розмірі, аніж середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі, є вирішальним у розв`язанні даного публічно-правового спору.
Підсумовуючи наведене Суд констатує, що доводи скаржника про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, знайшли підтвердження під час касаційного розгляду справи.
Відповідно до частини першої статті 352 КАС України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
Ураховуючи, що при ухваленні оскаржуваної постанови суд апеляційної інстанції допустив неправильне застосування норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи та скасування рішення суду першої інстанції про відмову в позові, яке відповідає закону, існують підстави для скасування постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 06 березня 2025 року та залишення в силі рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 29 жовтня 2024 року.
Відповідно до частини третьої статті 375 КАС України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).
З огляду на результат касаційного розгляду справи, виконання постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 06 березня 2025 року у справі №440/3795/24 не підлягає поновленню.
VІІ. СУДОВІ ВИТРАТИ
З огляду на результат касаційного розгляду справи, розподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 352, 355, 356, 359, 375 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд 
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Полтавської обласної прокуратури задовольнити.
Постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 06 березня 2025 року у справі №440/3795/24 скасувати, а рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 29 жовтня 2024 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Судді	В.М. Соколов А.Г. Загороднюк   Л.О. Єресько