Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
30.09.2025  	Справа №607/5615/25 Провадження №2/607/2426/2025	

м. Тернопіль
Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі: 
головуючого - судді Герчаківської О. Я., 
з участю секретаря судового засідання Дудченко Ю. Р.
представника позиваки, адвоката Іващука В. М.,
відповідачки ОСОБА_1 ,
представника відповідачки, адвоката Майки М. Б.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі в залі суду цивільну справу за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на майно в порядку спадкування за заповітом, 
В С Т А Н О В И В:
У березні 2025 року ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до  ОСОБА_3 про визнання права власності на майно в порядку спадкування за заповітом. 
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла бабця позивачки - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
09 лютого 2021 року приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Дзюбановською Ольгою Ігорівною до майна померлої ОСОБА_4 була заведена спадкова справа № 07/2021, на підставі заяви дочки померлої - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , про прийняття спадщини, зареєстрованої в Книзі обліку і реєстрації спадкових справ за № 13.
Згідно інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові справи) за №63494453, сформованої нотаріусом при заведенні даної спадкової справи, серед іншого, було виявлено заповіт, складений покійною ОСОБА_4 на користь позивачки, а саме: заповіт, який був складений 10 лютого 1993 року за реєстровим № 21, посвідчений Тернопільською районною державною нотаріальною конторою, на житловий будинок АДРЕСА_1 . Отож, володіючи інформацією про вищевказаний заповіт, ОСОБА_2 подала заяву про прийняття спадщини за заповітом 22 березня 2021 року, котру надіслала на робочуадресу приватного нотаріуса Тернопільського міського нотаріального округу Дзюбановської О. І., й котра була зареєстрована нею 26 березня 2021 року за № 74/02-14.
З метою отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом на належний бабці ОСОБА_5 на праві власності, до моменту смерті, житловий будинок, розташований по АДРЕСА_1 , та земельну ділянку, площею 0,33 га, що включає в себе: передану для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд - площею 0.25 га, та ведення підсобного господарства - 0,08 га, позивачкою через представника, було подано наступні документи:
дублікат заповіту на будинок АДРЕСА_1 , складеного ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 та посвідченого Тернопільською районною державною нотаріальною конторою 10 лютого 1993 року за реєстровим № 21, виданого державним нотаріусом Першої тернопільської державної нотаріальної контори - в.о. завідувача Державного нотаріального архіву Тернопільської області - Рудніцьким А. Я. 19 серпня 2021 року за реєстровим № 175; копію державного акту на право приватної власності на землю, серії ІІ-ТР № 034221, виданого Байковецькою сільською радою 15 грудня 1999 року; копію рішення 21 скликання 16 сесії Байковецької сільської ради про передачу земельних ділянок для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд та ведення підсобного господарства ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_2 ; інформаційну довідку, видану Тернопільським районним госпрозрахунковим бюро технічної інвентаризації 21 грудня 2021 року за № 1570, яка підтверджує реєстрацію житлового будинку за ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_2 , а також те, що житловий будинок за АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 не зареєстровано.
Оригіналів документів, які посвідчують право власності на заявлене спадкове майно, позивачкою, через представника не було подано через те, що вона не володіє ними.
Згідно заповіту, посвідченого Тернопільською районною державною нотаріальною конторою 10 лютого 1993 року, за реєстровим № 21, відповідно до якого ОСОБА_2 , через представника, звернулася до нотаріуса про прийняття спадщини, ОСОБА_4 заповіла позивачці лише житловий будинок АДРЕСА_1 . Земельна ділянка передана для його обслуговування та ведення особистого підсобного господарства заповідана нею не була.
Вивчивши подані ОСОБА_2 через представника документи, приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Дзюбановською О. І. 23 березня 2022 року було винесено постанову (вих. № 30/02-31) про відмову у вчиненні нотаріальної дії щодо видачі свідоцтв про право на спадщину за заповітом (на житловий будинок АДРЕСА_1 , та земельну ділянку, площею 0,33 га, що включає в себе: передану для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд - площею 0,25 га, та ведення підсобного господарства - 0,08 га), у зв`язку із розбіжностями у номері будинку, зазначеному в заповіті (№53) та належному до моменту смерті померлій ОСОБА_4 (№57), відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно, а також відсутністю інформації у заповіті про земельну ділянку, яка знаходиться під заповіданим житловим будинком.
31 серпня 2022 року ОСОБА_2 звернулася до Тернопільського міськрайонного суду із позовною заявою до відповідачки ОСОБА_3 , де просила розтлумачити, що в заповіті, вчиненому на її користь ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , та посвідченого Тернопільською районною державною нотаріальною конторою 10 лютого 1993 року за реєстровим № 21, виявленням її волі є розпорядження, згідно якого ОСОБА_4 заповіла житловий будинок АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 
07 вересня 2023 Тернопільським міськрайонним судом у справі № 607/11558/22 за вищевказаною позовною заявою було прийнято рішення про відмову у задоволенні вищезазначених позовних вимог, текст рішення суду доступний за веб-адресою: https://reyestr.court.gov.Ua/Review/113609050.
12 грудня 2023 року постановою Тернопільського апеляційного суду рішення Тернопільського міськрайонного суду від 07 вересня 2023 року, у справі № 607/11558/22 було залишено без змін, текст постанови суду доступний за веб-адресою: https://reyestr.court.gov.ua/Review/115671723.
18 березня 2024 року ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у справі № 607/11558/22 було відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07 вересня 2023 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 12 грудня 2023 року у справі №607/11558/22, текст ухвали доступний за веб-адресою: https://reyestr.court.gov.Ua/Review/117788686.
Лінгвістичною експертизою у справі № 607/11558/22 було встановлено те, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , при складенні нею 10 лютого 1993 року заповіту на користь позивачки ОСОБА_2 , було допущено неточність в адресі (будинок АДРЕСА_1 замість єдиноналежного на той момент спадкодавиці у с. Байківці будинку № 57) об`єкта заповідального розпорядження, котра експертом, на підставі відповідних критеріїв (сторінки 16-19 висновку експерта від 07 червня 2023 року № 056/133), була кваліфікована як описка з точки зору лінгвістичної кваліфікації.
Відтак, покликаючись на норми матеріального і процесуального права, рішення Верховного Суду та Європейського суду з прав людини, які позивачка вважає релевантними до спірних правовідносин, беручи до уваги вищевикладене, встановлені судом у справі №607/11558/22 обставини, котрі мають преюдиційне значення в силу приписів частини 4 статті 82 ЦПК України, ОСОБА_2 дійшла до висновку про те, що в заповіті, вчиненому ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на користь позивачки та посвідченого Тернопільською районною державною нотаріальною конторою 10 лютого 1993 року за реєстровим № 21, справжнім виявленням її волі є розпорядження, згідно якого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , заповіла саме житловий будинок АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .
За встановлених вище обставин, позивачка просить визнати за    ОСОБА_2 ,      ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_1 , право власності на житловий будинок   АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_4 ,   ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , яка померла   ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 04 квітня 2025 року відкрито провадження у справі № 607/5615/25; постановлено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження.
Ухвалою суду, постановленою без оформлення окремого документа у судовому засіданні 05 травня 2025 року, витребувано від приватного нотаріуса Тернопільського міського нотаріального округу Дзюбановської О. І. належним чином завірену копію спадково справи №07/2021, заведеної після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 . 
22 травня 2025 року від приватного нотаріуса Тернопільського міського нотаріального округу Дзюбановської О. І., на виконання ухвали суду від 05 травня 2025 року надійшли копії спадкової справи № 7/2021 до спадщини померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 . Ці матеріали засвідчують, що після смерті ОСОБА_4 із заявами про прийняття спадщини звернулись ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Дочка спадкодавця ОСОБА_6 відмовилась від спадкового майна за законом чи за заповітом після смерті матері ОСОБА_4 , про що подала нотаріусу відповідну заяву.
17 червня 2025 року судом зареєстровано відзив на позовну заяву ОСОБА_3 , який надіслано поштовим відправленням. Заявлені позовні вимоги відповідачка не визнає та заперечує з огляду на наступне.
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати відповідача - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
09 вересня 2021 року приватним нотаріусом Тернопільського міського-нотаріального округу - Дзюбановською Ольгою Ігорівною, заведена спадкова справа № 07/2021 на підставі заяви відповідача - ОСОБА_3 , про прийняття спадщини, зареєстрована в Книзі обліку і реєстрації спадкових справ під № 13.
10 лютого 1993 року ОСОБА_4 склала заповіт на користь ОСОБА_2 , відповідно до якого померла заповіла ОСОБА_2 житловий будинок з надвірними будівлями за адресою АДРЕСА_1 , у зв`язку із чим позивач подала заяву про прийняття спадщини за заповітом 22 березня 2021 року.
З метою отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом на належний ОСОБА_4 на праві власності, до моменту смерті, житловий будинок, розташований по АДРЕСА_1 , та земельну ділянку площею 0,33 га, що включає в себе: передану для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд - площею 0,25 га, та ведення підсобного господарства - 0,08 га, ОСОБА_2 звернулась через представника до нотаріуса.
Відповідно до інформаційної довідки, виданої Тернопільським районним госпрозрахунковим бюро технічної інвентаризації 21 грудня 2021 року № 1570, за ОСОБА_4 був зареєстрований лише один будинок за адресою АДРЕСА_1 .
Приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Дзюбановською О. І. 23 березня 2022 року було винесено постанову № 30/02-31 про відмову у вчиненні нотаріальної дії щодо видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок АДРЕСА_1 , та земельну ділянку площею 0,33 га, що включає в себе: передану для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд - площею 0,25 га, та ведення підсобного господарства - 0,08 га, у зв`язку з розбіжностями у номері будинку, зазначеному у заповіті (№ 53) та належному до моменту смерті ОСОБА_4 ( АДРЕСА_2 ), відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно, а також відсутності інформації у заповіті про земельну ділянку, яка знаходиться під заповіданим житловим будинком.
У позовній заяві ОСОБА_2 просить суд визнати за нею право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Однак, рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07 вересня 2023 року по справі № 607/11558/22 у задоволенні позовних вимог про розтлумачення, що в заповіті, вчиненому ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та посвідченому Тернопільською районною державною нотаріальною конторою 10 лютого 1993 року за № 21, виявленням волі ОСОБА_4 є розпорядження згідно якого спадкодавець заповіла житловий будинок АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 - відмовлено.
Постановою Тернопільського апеляційного суду від 12 грудня 2023 року по справі №607/11558/22 рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07 вересня 2023 року по справі № 607/11558/22 - залишено без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Розгляд справи № 607/11558/22 у суді Касаційної інстанції станом на момент подання відзиву триває.
Зазначення у заповіті будинку АДРЕСА_3 не підпадає під критерії описки, оскільки, створює юридичні наслідки, тому висновок експерта № 056/133 від 07 квітня 2023 року не є належним та допустимим доказом.
При цьому заповіт складений ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 по формі відповідає вимогам чинного законодавства, а його зміст не викликає сумніву щодо дійсного волевиявлення заповідача.
Відповідно до ч. 1 ст. 56 Закону України «Про нотаріат», нотаріуси або посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, посвідчують заповіти дієздатних громадян, складені відповідно до вимог законодавства і особисто подані ними нотаріусу або посадовій особі, яка вчиняє нотаріальні дії, а також забезпечують державну реєстрацію заповітів у спадковому реєстрі відповідно до порядку, затвердженого Кабінетом Міністрів України.
За змістом Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджена наказом Міністерства юстиції України від 03.03.2004 №20/5 зі змінами, відповідно до пунктів 157, 158 якої визначено те, що заповіт має бути складений у письмовій формі, із зазначенням місця і часу складення заповіту, дати та місця народження заповідача та підписаний особисто заповідачем. Нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним, про що зазначається ним перед його підписом. Якщо заповідач унаслідок фізичної вади, хвороби або з будь-яких інших причин не може власноручно підписати заповіт, за дорученням заповідача він може бути підписаний іншою фізичною особою за правилами, викладеними в пункті 16 цієї Інструкції.
Як вбачається з матеріалів справи, при складенні ОСОБА_4 заповіту було додержано встановлені законом вимоги щодо його оформлення.
При цьому, згідно зі змістом заповіту ОСОБА_4 , діючи добровільно та перебуваючи при здоровому глузді та ясній пам`яті, розуміючи значення власних дій, житловий будинок АДРЕСА_1 , заповіла ОСОБА_2 .
Заповіт записаний нотаріусом зі слів ОСОБА_4 , до підписання прочитаний вголос заповідачкою, її особу нотаріусом встановлено та дієздатність перевірено.
З наведеного випливає, що відсутні будь-які правові підстави для задоволення позову, оскільки відповідно до заповіту ОСОБА_4 заповіла   ОСОБА_2 житловий будинок з надвірними будівлями за адресою АДРЕСА_1 , а не житловий будинок з надвірними будівлями за адресою АДРЕСА_1 .
Письмові пояснення ОСОБА_3 , зареєстровані судом 15 липня 2025 року, у яких відповідачка просить відмовити ОСОБА_2 в задоволенні позову дублюють зміст поданого відзиву, який суд описав вище.
У судовому засіданні, яке відбулося 24 липня 2025 року суд ухвалою, занесеною до протоколу судового засідання, закрив підготовче провадження та розпочав розгляд справи по суті.
Представник позивачки ОСОБА_2 – адвокат Іващук В. М. позовні вимоги підтримав, просив задовольнити, адже допущена при складенні заповіту спадкодавцем ОСОБА_4 описка, що підтверджено висновком семантико – текстуальної експертизи, є перешкодою для успадкування позивачкоюжитлового будинку АДРЕСА_1 , який на праві власності належав спадкодавцю.
Відповідачка ОСОБА_3 та її представник – адвокат Майка М. Б. покликалися на обґрунтування відзиву, вважають, що заповіт є чітким, про що вже судом зазначалось при вирішенні між сторонами спору про його тлумачення. Спадкодавець, якби хотів заповісти онуці належне їй майно, мав зазначити належний ОСОБА_4 будинок по АДРЕСА_4 , який на праві власності належить іншій особі.
Суд, заслухавши пояснення учасників справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступні обставини.
За змістом дублікату заповіту, посвідченого 10 лютого 1993 державним нотаріусом Тернопільської районної нотаріальної контори Степановою Р. Г. та зареєстрованого в реєстрі за № 21, ОСОБА_4 на випадок своєї смерті зробила таке заповідальне розпорядження: належний їй на праві індивідуальної власності жилий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 , заповідає ОСОБА_2 .
Видача дублікату описаного вище заповіту підтверджується Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 66089916 від 19 серпня 2021 року, який надала Перша тернопільська державна нотаріальна контора.
ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Тернопіль, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 , виданим Тернопільським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно – Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано – Франківськ) 28 вересня 2020 року. 
09 лютого 2021 року приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Дзюбановською О. І. заведено спадкову справу № 7/2021 до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 за заявою дочки спадкодавця ОСОБА_3 про прийняття спадщини за законом та за заповітом № 13 від 09 лютого 2021 року. 
26 березня 2021 року приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Дзюбановською О. І. зареєстровано заяву ОСОБА_2 про прийняття спадщини після смерті баби ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 за заповітом, посвідченим державним нотаріусом Тернопільської районної нотаріальної контори Степановою Р. Г. та зареєстрованого 10 лютого 1993 року, реєстровий № 21. У вказаній заяві ОСОБА_2 також повідомила, що спадкоємцем, який має право на обов`язкову частку в спадщині є ОСОБА_3 , яка доводиться померлій ОСОБА_4 дочкою. 
На запит адвоката Іващука Володимира Михайловича від 28 серпня 2021 року, Тернопільське районне госпрозрахункове БТІ листом № 755 від 08 вересня 2021 року, повідомило про те, що станом на 10 лютого 1993 року житловий будинок АДРЕСА_1 , зареєстровано а ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, видане Тернопільською районною держнотконторою 25 травня 1990 року за реєстровим № 884 та записано в реєстровій книзі № 2 за реєстровим номером № 344; станом на 10 лютого 1993 року житловий будинок АДРЕСА_1 , зареєстровано за головою колгоспного двору ОСОБА_7 на підставі свідоцтва про право власності, видане Тернопільською районною радою 30 березня 1989 року на підставі рішення виконкому № 81 від 28 березня 1989 року та записано в реєстровій книзі № 1 за реєстровим № 121. Копії цих документів додаються.
Також на запит адвоката Іващука Володимира Михайловича від 24 жовтня 2021 року, Тернопільське районне госпрозрахункове БТІ листом № 1041 від 04 листопада 2021 року, надіслало копію реєстрового напису № 344 від 03 липня 1990 року з Реєстрової книги № 2 на будинковолодіння АДРЕСА_1 . З наданої інформації вбачається, що будинковолодіння було колгоспним двором ОСОБА_8 на підставі свідоцтва про право власності, виданого виконкомом Тернопільської районної ради народних депутатів 30 листопада 1989 року та зареєстрованого в Тернопільському обласному об`єднаному бюро технічної інвентаризації 30 листопада 1989 року за реєстровим № 344. 
25 травня 1990 року державним нотаріусом Тернопільської районної нотаріальної контори Степановою Р. Г. видано ОСОБА_4 свідоцтво про право на спадщину за заповітом, зареєстроване в реєстрі за № 884 на житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 , який належав померлій ОСОБА_8 .
23 березня 2022 ОСОБА_9 , який діє від імені ОСОБА_2 подав приватному нотаріусу Тернопільського міського нотаріального округу Дзюбановській О. І. заяву № 48, у якій просив видати свідоцтво про право на спадщину за заповітом на ім`я ОСОБА_2 на: житловий будинок АДРЕСА_1 ; земельні ділянки, загальною площею 0,33 га, в тому числі - переданої для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд - площею 0,25 га, та ведення підсобного господарства - 0,08 га, розташованих на території села Байківці Тернопільського району Тернопільської області. 
Постановою приватного нотаріуса Тернопільського районного нотаріального округу Дзюбановської О. І. № 30/02-31 від 23 березня 2022 року, ОСОБА_2 відмовлено у вчинені нотаріальної дії – видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку, площею 0,33 га, що включає в себе: передану для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд - площею 0 25 га, та ведення підсобного господарства - 0,08 га, у зв`язку з розбіжностями у номері будинку, зазначеному в заповіті та належному померлій, відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно, а також відсутності інформації у заповіті про земельну ділянку, яка знаходиться під заповіданим житловим будинком.
Як вбачається з висновку експерта Українського бюро лінгвістичних експертиз Ажнюк Л. В. № 056/133 від 07 червня 2023 року, складеного за результатами проведення семантико – текстуальної експертизи у цивільній справі № 607/11558/22, з позицій лінгвістичної кваліфікації, з урахуванням визначення юридизованого словесного позначення описка й з урахуванням усталених дискурсивних практик його використання, є лінгвістичні підстави кваліфікувати як описку некоректну адресу (а саме, номер) житлового будинку, який є об`єктом заповідального розпорядження. Ця текстова неточність відповідає всім лінгвістичним критеріям описки: по-перше, ця неточність має механічний (мимовільний, випадковий) характер; по-друге, ця неточність призводить до невірного сприйняття тексту і впливає на можливість його правомірного застосування; по-третє, внесення відповідного виправлення (якби таке виправлення було принципово можливим) не змінює зміст заповідального розпорядження. 
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області у справі №607/11558/222 від 07 вересня 2023 року відмовлено у задоволені позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про тлумачення заповіту. 
Суд виснував про те, що доводи позивача про допущення описки нотаріусом є необґрунтованими, оскільки заповіт складається зі слів заповідача, а законом не встановлено обов`язку нотаріуса пересвідчуватися у наявності у заповідача права на майно, що заповідається. Заповіт посвідчений 10 лютого 1993 року державним нотаріусом Тернопільської районної нотаріальної контори Степановою Р. Г. та зареєстрований в реєстрі за № 21 є чітким та зрозумілим, а саме у ньому викладена воля ОСОБА_4 , яка на випадок своєї смерті зробила таке заповідальне розпорядження: належний їй на праві індивідуальної власності жилий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 , заповідає ОСОБА_2 ; зауважив, що неточності та помилки у тексті заповіту щодо адреси нерухомого майна, яке передається у спадщину, не можуть бути усунуті шляхом тлумачення заповіту відповідно до положень статей 213, 1256 ЦК України; якщо в тексті заповіту була допущена помилка, то заповідач ОСОБА_4 протягом майже 27 – ми років мала можливість усунути зазначену помилку шляхом звернення до нотаріальної контори для внесення змін до заповіту у відповідності до ст. 1254 ЦК України, або складення нового заповіту; текст заповіту є чітким та зрозумілим, не містить ані суперечностей, ані неточностей, складений зі слів заповідача. Текст заповіту, посвідченого 10 лютого 1993 року державним нотаріусом Тернопільської районної нотаріальної контори Степановою Р. Г. та зареєстрованого в реєстрі за № 21, тлумаченню не підлягає.
Отож, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч. 4 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України, далі - ЦПК України).
Відтак, проаналізувавши вищенаведене, суд доходить до висновку, що до виниклих правовідносин слід застосувати наступні норми процесуального та матеріального права.
В силу ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Положеннями ст. 16 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права.
Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ст. 4 ЦПК України).
За змістом частини 4 статті 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Відповідно до частини 1 статті Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Згідно зі статтею 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
У відповідності до приписів статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
За змістом ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
В силу статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинялися внаслідок його смерті.
Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини (частина перша статті 1222 ЦК України).
Відповідно до ст. 68 Закону України «Про нотаріат» нотаріус або в сільських населених пунктах - посадова особа відповідного органу місцевого самоврядування, уповноважена на вчинення нотаріальних дій, при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва, та склад спадкового майна.
Спадкодавець  ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Тернопіль.
Частинами 1, 3, 5 ст. 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. 
За змістом статті 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.
Як вбачається з копій матеріалів спадкової справи № 7/2021 до спадщини померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , після смерті цього спадкодавця із заявами про прийняття спадщини звернулись ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Дочка спадкодавця ОСОБА_6 відмовилась від спадкового майна за законом чи за заповітом після смерті матері ОСОБА_4 , про що подала нотаріусу відповідну заяву.
Згідно з п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.
Як зазначено судом вище, постановою приватного нотаріуса Тернопільського районного нотаріального округу Дзюбановської О. І. № 30/02-31 від 23 березня 2022 року, ОСОБА_2 відмовлено у вчинені нотаріальної дії – видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок АДРЕСА_1 , та земельну ділянку, площею 0,33 га, що включає в себе: передану для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд - площею 0,25 га, та ведення підсобного господарства - 0,08 га, у зв`язку з розбіжностями у номері будинку, зазначеному в заповіті та належному померлій, відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно, а також відсутності інформації у заповіті про земельну ділянку, яка знаходиться під заповіданим житловим будинком.
Так, за змістом заповіту, посвідченого 10 лютого 1993 року державним нотаріусом Тернопільської районної нотаріальної контори Степановою Р. Г. та зареєстрованого в реєстрі за № 21, ОСОБА_4 на випадок своєї смерті зробила таке заповідальне розпорядження: належний їй на праві індивідуальної власності жилий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 заповідає ОСОБА_2 .
Майно, яке спадкодавець заповіла позивачці, та на яке ОСОБА_4 мала право, є індивідуально визначеним та відмінним одне від одного, адже АДРЕСА_1 та № 57 є різними числовим змістом, як і різними адресами, а будинковолодіння за цими номерами належать різним власникам.
Станом на 10 лютого 1993 року житловий будинок АДРЕСА_1 , зареєстровано за ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, видане Тернопільською районною держнотконторою 25 травня 1990 року за реєстровим № 884 та записано в реєстровій книзі № 2 за реєстровим номером № 344; станом на 10 лютого 1993 року житловий будинок АДРЕСА_1 , зареєстровано за головою колгоспного двору ОСОБА_7 на підставі свідоцтва про право власності, видане Тернопільською районною радою 30 березня 1989 року на підставі рішення виконкому № 81 від 28 березня 1989 року та записано в реєстровій книзі № 1 за реєстровим № 121. 
Отож, вбачається, що спадкодавець ОСОБА_4 склала заповіт в якому розпорядилась майном, яке їй не належало, і не вносила змін в зміст цього заповіту, не складала нового заповідального розпорядження, хоча була беззаперечно обізнана про адресу будинковолодіння, що слідує з свідоцтва про право на спадщину за заповітом, зареєстроване в реєстрі за № 884, на житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 , який належав померлій ОСОБА_8 , виданого ОСОБА_4 25 травня 1990 року державним нотаріусом Тернопільської районної нотаріальної контори Степановою Р. Г. 
Доказів того, що на час складення заповіту будинковолодіння, яке успадкувала ОСОБА_4 мало присвоєний номер 53, який у подальшому змінився, чи про інші обставини, які б свідчили про те, що воля спадкодавця була направлена саме на розпорядження належним їй майном, матеріали справи не містять. 
Відтак, врахувавши доводи відзиву ОСОБА_3 , суд вважає, що не може підміняти собою «волю спадкодавця» та визнавати за ОСОБА_2 власність на майно, яке їй ОСОБА_4 не заповідала, адже здобув належні, допустимі та достовірні докази того, що спадкодавець була обізнана з характеристиками належного їй будинковолодіння, яке отримала у спадщину, в тому числі і з його номером, який був чинним на час складення заповіту в користь ОСОБА_2 , та не вчиняла дій щодо внесення змін у зміст цього заповіту.
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь–які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення. 
У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. 
Верховний Суд зауважує, що за загальним правилом доказування тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову покладається на позивача, за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача. Пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний (постанова Верховного Суду від 21 вересня 2022 року у справі № 645/5557/16-ц) 
Покликання сторони позивача на висновок експерта Українського бюро лінгвістичних експертиз Ажнюк Л. В. № 056/133 від 07 червня 2023 року, складеного за результатами проведення семантико – текстуальної експертизи у цивільній справі № 607/11558/22, суд відхиляє з огляду на те, що цей документ був предметом дослідження в іншій справі, суд його оцінив та зробив висновки, які описано вище. Рішення у справі № 607/11582/22 набрало законної сили, на час ухвалення рішення у справі № 607/5615/25 є чинним.
Крім того, суд не встановив, що неправильність у заповіті ОСОБА_4 має механічний (мимовільний, випадковий) характер, цифри 53 та 57 є різними за змістом, їх написання є також відмінним та тягне юридичні наслідки, адже відсилає до конкретної адреси майна, яке заповідається. Текст заповіту є ясним і зрозумілим за формою та змістом, ОСОБА_4 на випадок своєї смерті зробила таке заповідальне розпорядження: належний їй на праві індивідуальної власності жилий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 , заповідає ОСОБА_2 . Зміна номеру будинковолодіння у змісті заповіту перемінить його, адже міняє «волю спадкодавця», на що суд звертав увагу вище, оскільки не здобув доказів того, що ОСОБА_4 не була обізнана про номер будинковолодіння, яке успадкувала.
За встановлених вище обставин, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на майно в порядку спадкування за заповітомслід відмовити у зв`язку з їх необґрунтованістю.
Керуючись ст.ст. 2, 4, 12, 13, 76–78, 206, 258–268, 273, 293, 352–355 ЦПК України, суд, 
У Х В А Л И В :
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на майно в порядку спадкування за заповітом– відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційної скарги не було подано. 
У разі подання апеляційної скарги рішення суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. 
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Тернопільського апеляційного суду.
Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення. 
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 Цивільного процесуального кодексу України. 

Позивач: ОСОБА_2 ,РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса місця проживання: АДРЕСА_5 ;
Відповідач: ОСОБА_3 ,РНОКПП: НОМЕР_4 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_6 .

Головуючий суддя        Герчаківська О. Я.