Справа № 202/7996/25
Провадження № 2-о/202/240/2025 

ІНДУСТРІАЛЬНИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ДНІПРА
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 листопада 2025 року місто Дніпро

Індустріальний районний суд міста Дніпра в складі головуючого судді Марченко Н.Ю. за участю секретаря судового засідання Мартинюк С.В., заявника ОСОБА_1 , представника заявника ОСОБА_2 , представника заінтересованої особи Гузар В.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа – Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, про встановлення факту, що має юридичне значення, 

У С Т А Н О В И В:

У серпні 2025 року  ОСОБА_1 звернувся з заявою, в якій просить встановити факт його постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року (на момент проголошення незалежності України).
Заява ОСОБА_1 обґрунтована тим, що він народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в місті Дніпропетровську Дніпропетровської області, де постійно проживав з матір`ю по АДРЕСА_1 . 
У 1986 році він закінчив середню загальноосвітню школу № 63 м. Дніпропетровська.
29 травня 1987 року Індустріальним РВВС м. Дніпропетровська йому був виданий паспорт громадянина Української РСР НОМЕР_1 , який ним втрачено.
Через халатне ставлення до документів до теперішнього часу ним не отриманий новий паспорт громадянина України.
Заявник зазначає, що в період 1989-1991 років він був в армії та звільнився по закінченню служби, що підтверджується записами в його обліково-послужній картці 08/2442.
У період з 25 листопада 2016 року до 14 квітня 2021 року він відбував покарання за вироком Індустріального районного суду м. Дніпропетровська, що підтверджується довідкою про звільнення.
На цей час ГУ ДМС України в Дніпропетровській області відмовлено йому в оформлення паспорта громадянина України у вигляді ID-картки у зв`язку з втратою паспорта колишнього СРСР зразка 1974 року через відсутність документів, які б встановлювали його належність до громадянства України.
За цих підстав заяв ОСОБА_1 просить установити факт його постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року. 
Ухвалою Індустріального районного суду міста Дніпра від 01 жовтня 2025 року заяву ОСОБА_1 прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі.
На заяву ОСОБА_1 представником Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області в особі відділу № 4 у місті Дніпрі ГУ ДМС у Дніпропетровській області був наданий відзив (письмові пояснення), в якому просить у задоволенні його заяви відмовити, посилаючись на ненадання заявником доказів, які підтверджують факт його постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року. 
Звертає увагу, що згідно з записами в обліково-послужній картці 08/2442, наданій ОСОБА_1 , наказ про звільнення з лав радянської армії датований 01 червням 1991 року. 
Також звертає увагу, що згідно з інформацією, отриманою Відділом № 4 у місті Дніпрі ГУ ДМС у Дніпропетровській області з Відділу формування та ведення реєстру територіальної громади Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, ОСОБА_1 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 з 01.06.1987 до 22.03.1990 року.
Згідно з внутрішніми обліками ДМС відсутня інформація про реєстрацію/зняття з реєстрації місця проживання на теперішній час. 
Отже, вважає, що заявником не надано жодних доказів, які підтверджують факт його проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року або 13 листопада 1991 року. 
В судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник - адвокат Авдєєва Н.М. заяву підтримали. 
Представник Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області Гузар В.В. у судовому засіданні проти заяви заперечувала.
Допитаний у судовому засіданні як свідок ОСОБА_3 пояснив, що ОСОБА_1 є рідним братом його матері та постійно проживав і проживає по АДРЕСА_2 .
Допитаний у судовому засіданні як свідок ОСОБА_4 пояснив, що ОСОБА_1 є його старим другом, який постійно проживав та проживає в м. Дніпрі. В 1989-1991 роках ОСОБА_1 проходив військову службу. 
Суд, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, приходить до висновку, що заява ОСОБА_1 підлягає задоволенню з наступних підстав:
Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України передбачено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Відповідно до частини другої статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Отже, законодавством передбачено встановлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться й факти, що породжують право особи на підтвердження належності до громадянства України, зокрема постійного проживання на території України.
Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону.
Згідно з пунктами 1, 2 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» проживали в Україні і не були громадянами інших держав.
Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - з 13 листопада 1991 року (частина друга статті 3 Закону України «Про громадянство України»).
При цьому юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) або набрання чинності Законом України від 08 жовтня 1991 року № 1636-ХІІ «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року).
Тобто для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень статті 293 ЦПК України та статті 3 Закону України «Про громадянство України» і залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року.
Відповідно до частин першої, другої статті 8 Закону України «Про громадянство України» особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України.
Згідно з підпунктами «а», «б» пункту 7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215/2001 (далі - Порядок), встановлення належності до громадянства України стосується громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року; дітей осіб, зазначених у підпункті «а» цього пункту.
У пункті 8 Порядку передбачено, що для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, подає: а) заяву про встановлення належності до громадянства України; б) копію паспорта громадянина колишнього СРСР. У разі відсутності паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального підрозділу Державної міграційної служби України про встановлення особи та про те, що за станом на 24 серпня 1991 року особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт); в) судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року.
Тобто у таких випадках одним із необхідних документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року.
У пункті 44 Порядку встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.
Отже, відповідно до положень Закону України «Про громадянство України» і Порядку для набуття громадянства України заявник повинен, зокрема, подати документи, що підтверджують народження його на території України чи постійне проживання на ній, або підтверджують родинні стосунки з такою особою, або рішення суду.
Враховуючи зазначене, слід дійти висновку, що належність до громадянства України встановлюється на підставі статті 3 Закону України «Про громадянство» і може пов`язуватися із фактом проживання або постійного проживання на території України в певний час і такий факт може бути встановлено на підставі судового рішення.
Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 24 лютого 2021 року у справі № 522/20494/18 (провадження № 61-6498св20), від 05 квітня 2021 року у справі № 523/14707/19 (провадження № 61-16116св20), від 07 серпня 2023 року у справі № 756/16751/21 (провадження № 61-5793св23), від 06 листопада 2023 року у справі № 511/2413/19 (провадження № 61-10582св23), від 13 лютого 2024 року у справі № 501/437/23 (провадження № 61-15105св23).
Судом установлено, що заявник, ОСОБА_1 , народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Дніпропетровську, де 11 червня 1989 року закінчив загальноосвітню школу № 63.
29 травня 1987 року Індустріальним РВВС м. Дніпропетровська ОСОБА_1 був виданий паспорт громадянина СРСР серії НОМЕР_2 .
Згідно з карткою прописки 01 червня 1987 року заявник був прописаний за адресою: АДРЕСА_1 . Знятий з обліку 22.03.1990 року. При цьому дані щодо вибуття його на інше місце проживання не зазначені. 
17.03.1989 року ОСОБА_1 був прийнятий на облік Індустріальним РВК. Знятий з обліку 01.03.1990 року. 
В посвідченні про приписку до призовної дільниці, виданому на ім`я ОСОБА_1 , зазначені відомості про проходження ним військової служби з 30.05.1989 року до 12.06.1989 року у військовій частині № НОМЕР_3 , а з 12.06.1989 року у військовій частині № НОМЕР_4 . Звільнений у запас 01.06.1991 року. 
Також судом установлено, що ОСОБА_1 був неодноразово засуджений, зокрема 25 червня 1996 року вироком Індустріального районного суду м. Дніпропетровська за ст. 229-6 ч. 2. ст. 17, 229-6 ч. 2 КК України до 2 років 6 місяців позбавлення волі. 
При цьому у вироку суду зазначено, що ОСОБА_1 є громадянином України та проживає в АДРЕСА_1 . 
Згідно з довідкою про звільнення останній раз ОСОБА_1 звільнився з Державної установи «Солонянська виправна колонія (№ 21) по відбуттю строку покарання 14 квітня 2021 року. 
Відомостей про те, що заявник залишав територію України чи є громадянином інших держав матеріали справи не містять.
Отже, з урахуванням письмових доказів та показань допитаних у судовому засіданні свідків, які наполягали на постійному проживання ОСОБА_1 на території України, суд вважає доведеним факт постійного проживання ОСОБА_1 на території України станом на 24 серпня 1991 року.
Суд не може взяти до уваги посилання представника державної міграційної служби щодо відсутності доказів проживання ОСОБА_1 на території України станом на 24 серпня 1991 року через його зняття з реєстрації місця проживання 22.03.1990 року та звільнення з армії 01 червня 1991 року, оскільки саме відсутність відмітки про реєстрацію місця проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року зумовила заявника звернутися до суду з заявою про встановлення відповідного факту. 
Підстав не довіряти чи ставити під сумнів правдивість тверджень заявника про його постійне проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року у суду немає, оскільки це підтверджується сукупністю досліджених доказів, зокрема його народженням та навчанням у м. Дніпропетровську, документами військового обліку про проходження військової служби, відомостями про притягнення його до кримінальної відповідальності на території незалежної України, а також показаннями допитаних у судовому засіданні свідків.
Враховуючи вищенаведене, суд вважає можливим заяву ОСОБА_1 задовольнити, встановивши факт його постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року, оскільки встановлення такого факту буде мати для нього юридичне значення. 
Керуючись ст. 258-259, 263-265, 315, 319 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:
Заяву ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, задовольнити. 
Встановити факт, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , постійно проживав на території України станом на 24 серпня 1991 року.
Рішення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя     Наталія Марченко