КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
вул. Солом`янська, 2-а, м. Київ, 03110
e-mail: inbox@kia.court.gov.ua

Унікальний номер справи № 756/10300/25 Апеляційне провадження № 22-ц/824/4623/2026	Головуючий у суді першої інстанції - Андрейчук Т.В. Доповідач у суді апеляційної інстанції - Оніщук М.І.	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 січня 2026 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі:
суддя-доповідач Оніщук М.І.,
судді Шебуєва В.А., Кафідова О.В.,
розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану від його імені та в його інтересах адвокатом Кравчук Тетяною Олександрівною, на заочне рішення Оболонського районного суду міста Києва від 01 вересня 2025 року по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2025 року ОСОБА_2 звернулася до Оболонського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу.
В обґрунтування заявлених вимог вказувала, що 17.09.2009 між нею та відповідачем у справі, ОСОБА_1 , було укладено шлюб, зареєстрований у Центральному відділі реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім`ї, актовий запис № 2583.
Від шлюбу з ОСОБА_1 у ОСОБА_2 народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Однак, подружнє життя з відповідачем не склалось, кожен з подружжя має різні погляди на подружнє життя, ними втрачено почуття любові та взаємоповаги один до одного, внаслідок чого подальше збереження сім`ї є неможливим. 
ОСОБА_2 зазначила, що вони з ОСОБА_1 проживають разом, проте шлюбно-сімейних стосунків не підтримують, не ведуть спільного господарства, а спроби налагодити подружні стосунки не призвели до порозуміння та врегулювання взаємних прав та обов`язків як подружжя.
За таких обставин позивачка просила суд розірвати шлюб, укладений між нею та відповідачем у справі.
Заочним рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 01.09.2025 позов задоволено. Розірвано шлюб, укладений 17.09.2009 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований у Центральному відділі реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім`ї, актовий запис № 2583. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у сумі 1211 грн. 20 коп.
Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 16.10.2025 заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Оболонського районного суду м. Києва від 01.09.2025 залишено без задоволення.
Не погоджуючись із заочним рішенням, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку, подавши апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, а також неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції залишив поза увагою клопотання відповідача про відкладення розгляду справи на період його тимчасової непрацездатності, до його одужання, та надати можливість скласти ґрунтовний відзив на позовну заяву та відповідні клопотання, задля збереження родини, після покращення стану здоров`я.
Посилається на те, що суд першої інстанції не мав права стверджувати про можливість/неможливість особи взяти участь у відеоконференції, не володіючи інформацією про таку можливість у особи. Вказує, що ОСОБА_1 не заявляв клопотання про участь у режимі відеоконференції, оскільки в період тимчасової непрацездатності був фізично обмежений в своїх діях. Разом з цим, посилається на те, що суд не вправі був надавати оцінку діям відповідача щодо способу відправки кореспонденції до суду.
Вказує, що ОСОБА_1 довів поважність неможливості прибуття до суду, а також неможливості подати відзив на позовну заяву під час тимчасової непрацездатності та інших клопотань, необхідних для розгляду справи, зокрема клопотання про надання строку для примирення. При цьому, був позбавлений участі в судовому засіданні в режимі відеоконференції, оскільки відчував нестерпний фізичний біль від отриманої травми.
Зазначає, що при прийнятті рішення судом не було враховано наявності у подружжя спільної малолітньої дитини, не з`ясовано фактичних взаємин подружжя та дійсних причин розірвання шлюбу.
При цьому вказує, що суд одночасно з розірванням шлюбу мав розглянути спір про те, з ким із батьків повинна проживати малолітня дитина, а також питання про стягнення аліментів, поділ майна подружжя, оскільки такі вимоги мають розглядатися, якщо про це заявлено кимось із подружжя, однак позбавивши відповідача права участі у судовому засідання, суд обмежив право останнього на такі вимоги.
Вважає, що суд був зобов`язаний розглядати справу про розірвання шлюбу за участю обох сторін, оскільки тільки особиста участь кожного з подружжя дає можливість всебічно з`ясувати сімейні взаємостосунки, мотиви розірвання шлюбу, дійсні причини розірвання шлюбу. 
Міркує про те, що суд, нехтуючи нормами сімейного та цивільного права, позбавив відповідача всіх прав для захисту своїх інтересів та інтересів своєї малолітньої дитини. Розгляд справи за відсутності відповідача призвів до того, що в рішенні наводяться відомості, які ганьблять відсутнього чоловіка, необґрунтовано вказуються на його непристойну, негідну поведінку тоді, коли ці обставини матеріалами справи не підтверджуються, а відомі виключно зі слів іншої сторони.
Ухвалами Київського апеляційного суду від 26.11.2025 відкрито апеляційне провадження у справі, надано учасникам справи строк для подання відзиву та призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
08.12.2025 до Київського апеляційного суду від адвоката Гаро Г.О., яка діє від імені та в інтересах ОСОБА_2 , надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якій остання просить відмовити в задоволенні вимог апеляційної скарги та залишити оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін.
16.12.2025 2025 до Київського апеляційного суду від адвоката Ларичева В.В., який діє від імені та в інтересах ОСОБА_1 , надійшли клопотання про призначення розгляду справи у судовому засіданні з викликом сторін та надання строку на примирення.
23.12.2025 до Київського апеляційного суду від адвоката Гаро Г.О., яка діє від імені та в інтересах ОСОБА_2 , надійшли заперечення на клопотання про призначення розгляду справи у судовому засіданні з викликом сторін та надання строку на примирення.
Вирішуючи клопотання ОСОБА_1 про призначення розгляду справи у судовому засіданні з викликом сторін та надання строку на примирення, колегія суддів виходить з наступного.
Частиною 1 ст. 369 ЦПК України встановлено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 3 ст. 369 ЦПК України, з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.
Згідно ч. 6 ст. 279 ЦПК України, яка регулює особливості розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження, передбачено, що суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін за одночасного існування таких умов: 1) предметом позову є стягнення грошової суми, розмір якої не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.
Згідно з п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України, малозначними справами є: справи про розірвання шлюбу.
Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги доводи клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з викликом сторін, в апеляційного суду відсутні підстави для розгляду справи в судовому засіданні, оскільки дана цивільна справа є малозначною та не вимагає проведення судового засідання за участю сторін.
Щодо клопотання ОСОБА_1 про надання строку для примирення, суд зазначає наступне.
Відповідно до ч. 7 ст. 240 ЦПК України у справі про розірвання шлюбу суд може зупинити розгляд справи і призначити подружжю строк для примирення, який не може перевищувати шести місяців.
Згідно зі статтею 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.
За змістом указаної норми заходи щодо примирення подружжя вживаються судом за умови, що це не суперечить моральним засадам суспільства. Суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом, цікавитися обставинами їх приватного життя, вимагати надання доказів порушення сімейних обов`язків особистого характеру тощо. Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя.
Надання строку для примирення подружжя є правом суду, а не його обов`язком.
Зважаючи на те, що ОСОБА_2 категорично заперечує проти збереження шлюбу, про що вказує у заявах до апеляційного суду, колегія суддів приходить до висновку про неможливість вжиття заходів для примирення подружжя, оскільки суд не може примушувати чоловіка або дружину до примирення, якщо особа цього добровільно не бажає.
Разом з цим, слід зауважити, що з часу звернення до суду з даним позовом (липень 2025 року) і по день розгляду справи судом апеляційної інстанції минуло півроку, а отже такого строку було більш ніж достатньо для можливості примирення подружжя, за наявності такого бажання у останніх.
Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції, 17.09.2009 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, про що Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім`ї було складено актовий запис № 2583 (а. с. 5).
Від шлюбу подружжя має сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 6).
Задовольняючи позовні вимоги про розірвання шлюбу, суд першої інстанції виходив з того, що подружнє життя у сторін справи не склалось, шлюбно-сімейних стосунків вони не підтримують, не ведуть спільного господарства, їх шлюб носить формальний характер. При цьому суд встановив, що позивачка наміру продовжувати шлюбні відносини з відповідачем не має, а рішення щодо розірвання шлюбу ухвалено нею виважено, і воно є остаточним.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
За приписом статті 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.
Відповідно до ст. 104, 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу.
Згідно з частиною другою статті 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них.
Статтею 24 СК України встановлено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.
Згідно з частинами третьою та п`ятою статті 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом.
Відповідно до частини першої статті 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання.
Згідно із частиною третьою статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до статті 110 цього Кодексу.
Проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.
Шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, який ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. За таких обставин, коли обов`язки дружини та чоловіка зі спільного піклування про побудову сімейних відносин на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги припинені, подальше збереження шлюбу є неможливим.
Згідно з усталеною судовою практикою, викладеною у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.
Аналогічні правові висновки підтримуються Верховним Судом, зокрема, в постановах від 25.07.2018 в справі 2-3186/11 (провадження № 61-4619св18), від 25.11.2018 в справі № 308/6934/16-ц (провадження № 61-26722св18).
Судом першої інстанції встановлено, що подружнє життя у сторін не склалось, шлюбно-сімейних стосунків вони не підтримують, не ведуть спільного господарства, їх шлюб носить формальний характер. При цьому, позивач не висловила наміру щодо можливого наміру збереження шлюбу, а категорично наполягала щодо розірвання шлюбу.
Таким чином, з`ясувавши взаємостосунки сторін, дійсні мотиви розірвання шлюбу, чіткі наміри позивача розірвати шлюб, суд дійшов обґрунтованого висновку, не спростованого доводами апеляційної скарги, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б інтересам позивача, що має істотне значення, а тому шлюб між сторонами необхідно припинити шляхом його розірвання.
Колегія суддів в цій частині відзначає, що ініціатива одного з подружжя розірвати шлюб, посилаючись на відсутність підстав для збереження шлюбу, є вагомою причиною для розірвання шлюбу між сторонами.
Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.
З урахуванням встановлених обставин апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції, які не були спростовані доводами апеляційної скарги, про те, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам позивача, а тому позов підлягає задоволенню.
Апеляційний суд не може погодитися з доводами апеляційної скарги, що судом першої інстанції не було враховано стан здоров`я відповідача, обставин неможливості прибуття до суду, не взято до уваги його клопотання про відкладення розгляду справи через травму, яка унеможливлювала прибуття до суду та можливостей, за таких обставин, користуватися наданими йому цивільно-процесуальним законодавством правами та обов`язками, оскільки учасники цивільних правовідносин мають добросовісно користуватися наданими їм правами.
Як убачається з матеріалів справи, суд першої інстанції в належний спосіб здійснював повідомлення відповідача про розгляд справи, шляхом направлення судових викликів та повідомлень.
При цьому, під час ухвалення судом першої інстанції заочного рішення про розірвання шлюбу, в суду першої інстанції були відсутні докази, які б у своїй сукупності стверджували про неможливість відповідача у належний спосіб користуватися наданими йому правами та обов`язками. Слід зауважити, що в цивільному процесі існує інститут представництва, яким відповідач міг скористатися та реалізувати свої права у належний спосіб та у належній формі. Окрім цього, факт тимчасової непрацездатності відповідача відноситься до його трудових прав та обов`язків, як працівника, а відтак зазначене не розповсюджується на неможливість відповідача бути відповідачем у цивільній справі.
Також, в матеріалах справи, на момент ухвалення заочного рішення про розірвання шлюбу, були відсутні належні, допустимі та достатні докази, які б свідчили про те, що відповідачу було заборонено пересуватись, його фізичні спроможності були обмежені, що б надавало суду першої інстанції врахувати такі обставини під час розгляду справи. При цьому, останній не був позбавлений можливості брати участь в судовому розгляді дистанційно, зокрема через участь в судових засіданнях в режимі відеоконференції та шляхом подання заяв та клопотань до суду через систему «Електронний суд».
Разом з цим, колегія суддів критично ставиться до доводів апелянта про те, що останній не був обізнаний в технічних особливостях дистанційного провадження, оскільки маючи намір участі під час розгляду справи судом першої інстанції та бажаючи зберегти шлюб, відповідач повинен був ужити усіх необхідних заходів для такої участі. 
Не заслуговують на увагу колегією суддів доводи відповідача про те, що при прийнятті рішення судом не було враховано наявності у подружжя спільної малолітньої дитини, не з`ясовано фактичних взаємин подружжя та дійсних причин розірвання шлюбу, оскільки такі обставини у судовому засіданні було встановлено та прийнято рішення в найкращих інтересах кожного із сторін подружжя та їх спільної дитини.
Також, не приймаються до уваги доводи апелянта про те, що суд був зобов`язаний розглядати справу про розірвання шлюбу за участю обох сторін, оскільки тільки особиста участь кожного з подружжя дає можливість всебічно з`ясувати сімейні взаємостосунки, мотиви розірвання шлюбу, дійсні причини розірвання шлюбу, з огляду на те, що позивач через свого представника брала участь у судовому розгляді та виявила волю щодо розірвання шлюбу, не бажала збереження шлюбу, а враховуючи те, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову. При цьому, відповідач, який бажав зберегти шлюб, не вживав заходів щодо явки в судове засідання, не надав доказів щодо вжиття ним заходів щодо примирення та збереження шлюбу у позасудовому порядку.
Посилання ОСОБА_1 на те, що суд одночасно з розірванням шлюбу мав розглянути спір про визначення місця проживання дитини, про стягнення аліментів, про поділ майна подружжя, колегія суддів вважає неспроможними, оскільки суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних, а оскільки позивач заявила лише вимогу про розірвання шлюбу, суд в межах заявлених вимог прийняв рішення. Поряд з цим, в матеріалах справи відсутні докази звернення відповідача до суду першої інстанції із зустрічним позовом, що спростовує твердження останнього в цій частині.
Доводи апелянта про те, що в рішенні наводяться відомості, які ганьблять відсутнього чоловіка, оскільки необґрунтовано вказується його непристойна, негідна поведінка, при цьому такі обставини матеріалами справи не підтверджуються, колегія вважає необґрунтованими та безпідставними, оскільки оскаржуване судове рішення не містить будь-яких відомостей щодо відповідача, про які стверджує останній.
З вищенаведеного вбачається, що доводи апелянта щодо незаконності оскаржуваного рішення не ґрунтуються на вимогах закону, суперечать наявним у справі доказам та фактичним обставин справи, а отже не спростовують та не впливають на законність і обґрунтованість ухваленого судом рішення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.
У зв`язку з тим, що суд апеляційної скарги дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, понесені відповідачем судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги відшкодуванню не підлягають.
Також слід зауважити, що дана справа віднесена процесуальним законом до категорії малозначних справ, а тому, в силу положень ч. 6 ст. 19 та ч. 3 ст. 389 ЦПК України, постанова суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню.
Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 372, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану від його імені та в його інтересах адвокатом Кравчук Тетяною Олександрівною - залишити без задоволення.
Заочне рішення Оболонського районного суду міста Києва від 01 вересня 2025 року по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач М.І. Оніщук

Судді В.А. Шебуєва

О.В. Кафідова