П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 120/13071/25 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Сало Павло Ігорович 
Суддя-доповідач - Капустинський М.М. 
03 лютого 2026 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Капустинського М.М. 
суддів: Шидловського В.Б.  Сапальової Т.В. , 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 23 грудня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 в особі П`ятого відділ про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
у вересні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 в особі П`ятого відділу про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії.
Позовні вимоги мотивовані протиправною, на думку позивача, бездіяльністю відповідача щодо невиключення його з військового обліку на підставі п.6 ч.6 ст.37 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" (у редакції чинній на дату набрання вироком Місцевого суду Тиврівського району Вінницької області від 28.05.2003 у справі №1-4/2003 законної сили) з внесенням відповідних записів у військовий квиток серії НОМЕР_1 від 02.12.1993.
Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 23 грудня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позовних вимог відмовити.
Вказує, що злочин, передбачений ч.3 ст.142 КК України, за вчинення якого його було засуджено, станом на час його вчинення визнавався тяжким. В свою чергу, згідно з пунктом "г" ч.5 ст.37 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у редакції від 01.03.2003 року, станом на час набрання вироком суду законної сили) виключенню з військового обліку у військових комісаріатах підлягають громадяни, які були засуджені до позбавлення волі за вчинення тяжких злочинів.
Вважає, що повторне взяття на військовий облік Позивача, який вже був виключений з обліку остаточно в 2003 році, на підставі нових законів є неможливе, оскільки є дією, яка погіршує його існуюче становище, та буде обмеженням його конституційних прав і свобод.
Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.
Проаналізувавши вимоги та підстави апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи в їх сукупності, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 перебуває на військову обліку у ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується відміткою у виданому на його ім`я військовому квитку серії НОМЕР_1 від 02.12.1993.
Вироком Тиврівського районного суду Вінницької області від 28.05.2003 у справі №1-4/2003 позивача було засуджено за ч.3 ст.185 КК України (2001 р.) на три роки позбавлення волі, за ч. 2 ст. 140 КК України (1960 р.) на два роки позбавлення волі, за ч.3 ст.142 КК України (1960 р.) із застосуванням ст. 69 КК України на 4 роки позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке належить йому на праві особистої власності. На підставі ст.42 КК України (1960 р.) шляхом частково складання призначених покарань остаточно визначено ОСОБА_1 чотири роки та п`ять місяців позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке належить йому на праві особистої власності.
27.11.2024 позивач звернувся до відповідача з заявою про виключення його з військового обліку та внесення відповідних змін до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів "Оберіг", як особу, яка була засуджена до позбавлення волі за вчинення тяжкого злочину.
Оскільки про результати розгляду вказаної заяви позивача не було повідомлено, ОСОБА_1 оскаржив бездіяльність відповідача до суду.
Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 08.04.2025 у справі №120/17341/24 встановлено факт протиправної бездіяльності ІНФОРМАЦІЯ_2 щодо нерозгляду заяви позивача від 27.11.2024 та зобов`язано цей орган розглянути подану ОСОБА_1 заяву й прийняти обґрунтоване рішення.
26.05.2025 представником позивача на адресу відповідача направлена заява за № 712 про добровільне виконання рішення суду від 08.04.2025. У відповідь на цю заяву ІНФОРМАЦІЯ_3 надав відповідь за №4812 від 05.06.2025, в якій повідомив, що П`ятим відділом розглянуто заяву ОСОБА_1 щодо його виключення з військового обліку та у задоволенні заяви відмовлено, про що раніше вже було повідомлено листом від 31.12.2024 №6121.
Як стверджується у позовній заяві, ані сам позивач, ані його представник не отримували вказаного листа № 6121 від 31.12.2024. Також до відповіді № 4812 від 05.06.2025 копія цього листа додана не була. Відтак представник позивача звернувся на адресу відповідача з адвокатським запитом № 1028 від 25.07.2025, у якому просив надати копію зазначеного листа та докази його направлення позивачу.
За наслідками розгляду цього адвокатського запиту ІНФОРМАЦІЯ_3 до своєї відповіді №5/2692 від 08.08.2025 додав копію листа за №6121 від 31.12.2024, за змістом якого ОСОБА_1 повідомлено про відсутність підстав для виключення з військового обліку та, відповідно, про відмову у внесенні змін до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів "Оберіг".
Позивач не погоджується з бездіяльністю відповідача щодо внесення відомостей про виключення його з військового обліку, а тому через свого представника вирішив звернутися до суду з цим позовом.
Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з необґрунтованості вимог позивача, відтак і відсутності підстав для задоволення позовних вимог.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції по суті спору та, відповідно до ч.1 ст.308 КАС України, переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідача.
Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні" (затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-ІХ) в Україні введено воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24.02.2022 строком на 30 діб, який надалі неодноразово продовжувався та триває на момент судового розгляду справи.
Спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються насамперед Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 №2232-XII та Законом України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" від 21.10.1993 №3543-XII.
Так, судом встановлено, що відповідач розглянув заяву ОСОБА_1 про виключення його з військового обліку на підставі положень п. 6 ч. 6 ст. 37 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу" як особи, яка раніше була засуджена до позбавлення волі за вчинення тяжкого або особливо тяжкого злочину, та відмовив у її задоволенні з посиланням на відсутність законних підстав для цього, посилаючись на те, що стаття 37 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу" у новій редакції Закону №3633-ІХ від 11.04.2024 передбачає вичерпний перелік громадян, які підлягають виключенню з військового обліку.
Перевіряючи правомірність оскаржуваних дій відповідача суд враховує, що відповідно до ч.2 ст.1 Закону №2232-XII військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.
Згідно з ч.3 ст.1 Закону №2232-ХІІ військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; взяття громадян на військовий облік; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов (направлення) на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.
За змістом ст.2 Закону №2232-ХІІ військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Проходження військової служби здійснюється: громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом), за направленням або за призовом; іноземцями та особами без громадянства - у добровільному порядку (за контрактом) на посадах, що підлягають заміщенню військовослужбовцями рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту та Національної гвардії України.
Відповідно до Закону №3543-XII (у редакції від 18.05.2024) мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.
За змістом ч.5 ст.22 Закону №3543-XII призов громадян на військову службу під час мобілізації або залучення їх до виконання обов`язків за посадами, передбаченими штатами воєнного часу, забезпечують місцеві органи виконавчої влади та здійснюють територіальні центри комплектування та соціальної підтримки або командири військових частин (військовозобов`язаних, резервістів Служби безпеки України - Центральне управління або регіональні органи Служби безпеки України, військовозобов`язаних, резервістів розвідувальних органів України - відповідний підрозділ розвідувальних органів України, осіб, які уклали контракти про перебування у резерві служби цивільного захисту, - відповідні органи управління центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері цивільного захисту).
Підстави взяття на військовий облік, зняття та виключення з нього регламентуються статтею 37 Закону №2232-ХІІ.
Відповідно до ч.6 ст.37 Закону №2232-ХІІ виключенню з військового обліку у відповідних районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки (військовозобов`язаних та резервістів Служби безпеки України - у Центральному управлінні або регіональних органах Служби безпеки України, військовозобов`язаних та резервістів розвідувальних органів України - у відповідному підрозділі розвідувальних органів України) підлягають громадяни України, які: 1) померли або визнані в установленому законом порядку безвісно відсутніми або оголошені померлими; 2) припинили громадянство України; 3) визнані непридатними до військової служби; 4) досягли граничного віку перебування в запасі; 5) були кандидатами для прийняття на військову службу за контрактом відповідно до частини десятої статті 20 цього Закону, але не були прийняті на військову службу за контрактом; 6) звільнені з військової служби за контрактом відповідно до підпунктів "й" або "к" пункту 3 частини п`ятої статті 26 цього Закону.
Отже, і на час звернення позивача із заявою від 27.11.2024 про його виключення з військового обліку, і станом на дату надання відповідачем відмови у вчиненні таких дій листом №6121 від 31.12.2024 норми ст.37 Закону №2232-ХІІ не містили (і не містять на сьогодні) такої підстави для виключення з військового обліку осіб, які були засуджені до позбавлення волі за вчинення тяжкого або особливо тяжкого злочину.
Колегія суддів зазначає, що відповідач правомірно відмовив у виключенні позивача з військового обліку військовозобов`язаних з посиланням на вказані законодавчі приписи, оскільки, будучи суб`єктом владних повноважень, згідно з ч.2 ст.19 Конституції України та ч.2 ст.2 КАС України може діяти виключно на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.
Згідно з пунктом 4 розділу "Загальні питання" Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, який затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 №560, на військову службу під час мобілізації, на особливий період можуть бути призвані: особи, звільнені з військової служби у зв`язку із застосуванням заборони, передбаченої частиною третьою або четвертою статті 1 Закону України "Про очищення влади". Такі особи, призвані на військову службу під час мобілізації, призначаються на військові посади, крім посад, щодо яких здійснюються заходи з очищення влади; особи, яких раніше було засуджено до позбавлення волі, обмеження волі, арешту чи виправних робіт за вчинення кримінального проступку, нетяжкого злочину, у тому числі із звільненням від відбування покарання, тяжкого злочину, крім тих, які були засуджені за вчинення злочинів проти основ національної безпеки України; особи, яких раніше було засуджено до позбавлення волі за особливо тяжкий злочин, крім тих, які були засуджені за вчинення злочинів проти основ національної безпеки України. Такі особи призиваються на військову службу під час мобілізації за рішенням Генерального штабу Збройних Сил, відповідних підрозділів розвідувальних органів, Центрального управління або регіональних органів СБУ; засуджені особи, які звільнені від відбування покарання з випробуванням, крім тих, які засуджені за вчинення злочинів проти основ національної безпеки України. Такі особи проходять військову службу виключно у відповідних спеціалізованих підрозділах військових частин.
Так, апелянт зазначає, що він звернувся до відповідача з заявою про виключення з військового обліку на підставі його приналежності до осіб, які були засуджені до позбавлення волі за вчинення тяжкого злочину, а тому й вирішення цього питання повинно було здійснюватися із застосуванням законодавства, чинного станом на дату набрання вироку суду законної сили.
Однак, колегія суддів з такими доводами погодитись не може, зважаючи на те, що на час розгляду заяви позивача у відповідача були відсутні законні підстави для виключення ОСОБА_1 з військового обліку з огляду на відсутність законодавчо встановлених на те підстав.
Апеляційний суд наголошує, що одним із конституційних принципів, на якому повинна базуватися діяльність органів державної влади та місцевого самоврядування, є принцип, відповідно до якого ці органи, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Тобто діяльність органів державної влади в Україні здійснюється відповідно до спеціально-дозвільного типу правового регулювання, яке побудовано на основі принципу "заборонено все, крім дозволеного законом; дозволено лише те, що прямо передбачено законом".
Застосування такого принципу суттєво обмежує цих суб`єктів у виборі варіантів чи моделі своєї поведінки, а також забезпечує використання ними владних повноважень виключно в межах закону і тим самим істотно обмежує можливі зловживання з боку держави та її органів.
Вчинення ж державним органом чи його посадовою особою дій у межах компетенції, але непередбаченим способом, у не передбаченій законом формі або з виходом за межі компетенції є підставою для визнання таких дій та правових актів, прийнятих у процесі їх здійснення, неправомірними.
Відтак необґрунтованими і такими, що не можуть бути задоволені суд визнає вимоги позивача про покладення на відповідача обов`язку вчинити дії/прийняти рішення, які не мають правової основи та апріорі вважаються незаконними.
Колегія суддів також вважає за необхідне застосувати правовий принцип "vigilantibus non dormientibus iura subveniunt", згідно з яким судовий захист надається тим, хто стежить за своїми правами та вчасно їх відстоює. Принцип підкреслює, що захист прав можливий лише за умови активної позиції особи. Він стимулює бути пильними та вчасно реагувати на можливі порушення, адже відсутність дій може призвести до втрати правового захисту.
Таким чином враховуючи, що спірні правовідносини між сторонами виникли під час дії нової редакції ч.6 ст.37 Закону №2232-ХІІ з питань виключення військовозобов`язаних з військового обліку, а також інших пов`язаних з цим питанням підзаконних нормативно-правових актів, у зв`язку з наданням відповідачем відмови у задоволенні заяви позивача від 27.11.2024 про його виключення з військового обліку, суд вважає безпідставним оскарження позивачем бездіяльності відповідача щодо невиключення його з військового обліку з посиланням на норми ч.5 ст.37 зазначеного Закону у редакції чинній на дату набрання законної сили вироком суду від 28.05.2003 у справі №1-4/2003 та положення Порядку № 921 від 07.12.2016, які втратили чинність.
Згідно з частиною п`ятою статті 55 Конституції України кожному гарантується захист своїх прав, свобод та інтересів від порушень і протиправних посягань будь-якими не забороненими законом засобами.
Гарантоване статтею 55 Конституції України право на захист можливе лише у разі його порушення, тому логічною вимогою при захисті такого права є обґрунтування такого порушення. Отже, порушення права має бути реальним, стосуватися індивідуально вираженого права або інтересів особи, яка стверджує про його порушення, а саме право – конкретизоване у законах України.
Адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин. Тобто для задоволення позову адміністративний суд повинен встановити, що у зв`язку з прийняттям рішення, дією або бездіяльністю суб`єктом владних повноважень порушуються індивідуально-виражені права позивача.
Право на звернення до адміністративного суду з позовом не завжди співпадає з правом на судовий захист, яке закріплено у статті 5 КАС України. Саме по собі звернення до адміністративного суду за захистом ще не означає, що суд зобов`язаний надати такий захист. Адже для того, щоб було надано судовий захист суд повинен встановити, що особа дійсно має право, свободу та інтерес, про захист яких вона просить і це право, свобода чи інтерес порушені рішенням, дією або бездіяльністю відповідача у публічно-правових відносинах.
Враховуючи зазначене вище колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.
Інші доводи та заперечення сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, а доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають правових підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.
Згідно з п.1 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких підстав апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
У Х В А Л И В :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 23 грудня 2025 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Головуючий	 		Капустинський М.М.	
 	 	 	 	
Судді	 	  	Шидловський В.Б.    Сапальова Т.В.