1	Справа № 335/10205/25  2/335/108/2026 	

ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 січня 2026 року м.Запоріжжя
Вознесенівський районний суд м.Запоріжжя в складі: головуючого судді: Апаллонової Ю.В., за участю секретаря: Шевченко К.В., представника позивача - Стеценка А.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Запоріжжя в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Служба Миттєвого Кредитування» про визнання кредитного договору недійсним, -
В С Т А Н О В И В:
У жовтні 2025 року Позивач звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Служба миттєвого кредитування» про визнання кредитного договору недійсним в якому просить суд: визнати договір про надання фінансових послуг № 2201954231677 від 19 січня 2022 року, укладений між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Служба миттєвого кредитування» недійсним.
Позовні вимоги мотивовані тим, що 24 січня 2022 року ОСОБА_1 на електронну пошту від ТОВ «КредитПлюс» надійшло повідомлення, в якому було зазначено про відмову в наданні кредитних коштів. Для з`ясування даних обставин, вона звернулась до ТОВ «КредитПлюс», де повідомили, що вона подавала заяву на отримання кредиту. Оскільки, жодних заяв на отримання кредиту вона не подавала, нею було повідомлено ТОВ «КредитПлюс» про факт шахрайства, та на її вимогу дана заява була заблокована. На наступний день служба безпеки товариства повідомила позивача про те, що верифікація клієнта була проведена через АТ «Мегабанк». У зв`язку з тим, що позивач не є клієнтом АТ «Мегабанк», 25.01.2022 року вона звернулась до банку та дізналась, що за її персональними даними проводиться реєстрація розрахункового рахунку та відкривається платіжна картка по ньому, яка має бути доставлена кур`єрською доставкою у м.Харків. Після чого, позивач звернулась до банку з вимогою заблокувати розрахунковий рахунок та картку, відкриті на її ім`я, та повідомила про факт шахрайства. Також, позивачу стало відомо, що при відкритті розрахункового рахунку у банку реєстрація проводилась за номером телефону НОМЕР_1 , який їй не належить.
В подальшому, через Українське Бюро Кредитних Історій, позивач дізналася, про наявність семи електронних кредитних договорів, які були оформленні невідомими особами від її імені, а саме: 19.01.2022 року договір про надання фінансових послуг №2201954231677 в ТОВ «СЛУЖБА МИТТЄВОГО КРЕДИТУВАННЯ» на суму 5000 грн.; -20.01.2022 року кредитний договір №349531905 в «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» на суму 5000 грн.; -21.01.2022 року в ТОВ «Глобал Кредит» на суму 2000 грн.; -24.01.2022 року кредитний договір №30111950 в TOB «СОС КРЕДИТ» на суму 2800 грн.; -25.01.2022 року договір позики №249287 в ТОВ «ФК «Телексі» на суму 1500 грн.; -25.01.2022 року кредитний договір №531835-М в ТОВ «Містер Кеш» на суму 500 грн.; -25.01.2022 року кредитний договір №1810430-А в TOB «СС ЛОУН» на суму 500 грн.
У зв`язку з чим, після виявлення факту шахрайського оформлення кредитів від її імені, позивач одразу повідомила про це вищевказані фінансові компанії та просила провести службову перевірку і закрити кредити. А також, надати інформацію на підставі яких документів було проведено верифікацію клієнта та на яку картку були перераховані грошові кошти за договорами. Проте, жодної інформації надано не було.
Також, за фактами шахрайських дій, вона одразу звернулася до Відділення поліції №1 Дніпровського РУП ГУНП в Дніпропетровській області з заявою про вчинення злочину на підставі якої було відкрите кримінальне провадження та внесені відомості до ЄРДР №12022046630000123 за ч.І ст.190 КК України, досудове розслідування у якому на даний час продовжується. В ході досудового розслідування встановлено, що під час укладання договору про надання фінансових послуг №2201954231677 від 19.01.2022, який був укладений нібито між ОСОБА_1 , та ТОВ «СЛУЖБА МИТТЄВОГО КРЕДИТУВАННЯ», кредитні кошти, у розмірі 5000 гривень, були перераховані на картковий рахунок № НОМЕР_2 АТ «Перший український міжнародний банк» (скорочена назва -АТ «ПУМБ»). Згідно з довідкою АТ «Перший український міжнародний банк» від 16 червня 2023 року № КНО-33/40841, 28.08.2019 року позивач отримала від АТ «ПУМБ» кредитну картку з відновлювальною кредитною лінією № НОМЕР_3 . Банківська платіжна картка № НОМЕР_3 , яка була емітована АТ «ПУМБ» на її ім`я та картковий рахунок НОМЕР_4 були закриті 27.10.2021 року. Станом на дату складання листа відсутні будь-які діючі договори, відкритті на ім`я ОСОБА_1 в АТ «ПУМБ».
Таким чином, грошові кошти за договором про надання фінансових послуг №2201954231677 від 19.01.2022 року були перераховані ТОВ «СЛУЖБА МИТТЄВОГО КРЕДИТУВАННЯ» на банківську картку, яка позивачу не належить що свідчить про те, що кредитні кошти за цим договором вона не отримувала, а договір був укладений від її імені невідомою особою. 
Також, в ході досудового розслідування, було встановлено, що під час укладання договору позики №249287 від 25 січня 2022 року нібито між нею та ТОВ «ФК ТЕЛЕКСІ», зловмисниками було вказано картковий рахунок АТ «ТАСКОМБАНК» - НОМЕР_5 , на який відповідачем було перераховано суму позики у розмірі 1500 грн. Згідно з довідкою АТ «ТАСКОМБАНК» від 09 червня 2023 року № 13697/56.2.3, станом на 09.06.2023 року договірних відносин між позивачем та АТ «ТАСКОМБАНК» не зафіксовано.
03.11.2023 на підставі ухвали слідчого судді Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська отримано тимчасовий доступ до руху коштів по вищевказаній банківській картці АТ «ТАСКОМБАНК».
З документів, які були отриманні при тимчасовому доступі, було встановлено, що власником картки № НОМЕР_5 АТ «ТАСКОМБАНК» на який ТОВ «ФК ТЕЛЕКСІ» було перераховано суму позики в розмірі 1500 гри., є невідома позивачу особа - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Крім того, з руху коштів по вищевказаній банківській картці АТ «ТАСКОМБАНК», вбачається, що 25.01.2022 року крім вищевказаної суми позики у розмірі 1500 гри., на цю картку в 8:25:22 від TOB «СС ЛОУН» надійшли кредитні кошти у розмірі 500 гри., які є кредитними коштами за договором №1810430-А від 25.01.2022 року, а в 8:49:46 надійшли кредитні кошти у розмірі 500 гри., які є кредитними коштами за кредитним договором №531835- М від 25.01.2022 року, який було укладено нібито між позивачем та ТОВ «МІСТЕР КЕШ», що підтверджується картками рахунків за цими договорами.
Окрім цього, в ході досудового розслідування встановлено, що вищевказані кредитні кошти, які надійшли на картку № НОМЕР_5 АТ «ТАСКОМБАНК», були надіслані на банківську картку «АКБ «КОНКОРД» № НОМЕР_6 , яка належить також невідомій позивачу особі - ОСОБА_3 .
Таким чином, доказами, які були отримані в ході досудового розслідування підтверджено факт того, що кредитні кошти за кредитними договорами укладеними зловмисниками від імені ОСОБА_1 позивач не отримувала.
Також, з наданих ТОВ «СЛУЖБА МИТТЄВОГО КРЕДИТУВАННЯ» та іншими товариствами документів, вбачається, що при оформленні кредитів, особисті дані зазначені зловмисниками в заявах, не відповідають дійсності. Зокрема, при укладенні всіх вищевказаних кредитних договорів зловмисниками була зазначена електронна пошта « ІНФОРМАЦІЯ_2 » та номер телефону « НОМЕР_1 », які позивачу не належать. Номер телефону позивача « НОМЕР_7 », ним вона користується на контрактній основі та він був зареєстрований за нею мобільним оператором «Київстар» на підставі паспортних даних.
Номер телефону, який був вказаний зловмисниками при оформленні кредитів, згідно відповіді «Vodafone» від 27 листопада 2024 року, був номером Vodafone Передплата та обслуговувався знеособлено (анонімно).
Вищевказані обставини також підтверджують факт того, що договір про надання фінансових послуг №2201954231677 від 19 січня 2022 року, був укладений не позивачем, а невідомими особами з використанням її персональних даних.
Ухвалою судді Вознесенівського районного суду м.Запоріжжя від 15.10.2025 року відкрито провадження у справі. Витребувано у Відділення поліції №1 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області, належним чином засвідченні копії матеріалів кримінального провадження №12022046630000123 .
Представник позивача у судовому засіданні наполягала на задоволенні позовних вимог в повному обсязі та просила позов задовольнити і визнати договір недійсним з підстав що викладені у позовній заяві, а саме з підстав його неукладення та неотримання грошових коштів у позику. Проти заочного рішення не заперечує. Позивач у судовому засіданні 05.12.2025 року надала ґрунтовні пояснення аналогічні за змістом з позовною заявою з приводу неотримання нею грошових коштів та використання шахрайським шляхом її даних невідомими особами для укладення договору кредиту.
Представник відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Служба миттєвого кредитування» в судове засідання повторно не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Відзиву на позовну заяву та будь яких клопотань до суду від відповідача не надходило.
Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
У зв`язку з чим, на підставі ст. 280, 281 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів, в порядку заочного розгляду.
21.01.2026 року суд перейшов до стадії ухвалення судового рішення та з урахуванням складності справи ухвалив відкласти ухвалення та проголошення судового рішення, оголосивши дату та час його проголошення - 26.01.2026 року о 15:00 годині.
Заслухавши пояснення позивача та представника позивача, всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.
За приписами ч. ч 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
За правилом частини першої статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.
Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до вимог статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Аналіз зазначених норм дає можливість дійти висновку про те, що цивільно-правовий договір можна вважати укладеним за наявності таких умов: 1) сторони повинні досягти згоди з усіх істотних умов договору; 2) сторони мають досягти такої згоди у передбаченій законом формі.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Момент укладення договору визначено у частині перші статті 638 ЦК України, у якій зазначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Подібного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07 листопада 2018 року у справі №575/476/16 (провадження №14-306цс18).
У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.
Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним.
Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України).
Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі.
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».
Згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (пункт 12 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію»).
Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четверта статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Згідно з частиною шостою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
За правилом частини восьмої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає порядок підписання угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину.
В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Згідно з статтю 2 Закону України «Про захист персональних даних» персональні дані - це відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути ідентифікована; суб`єкт персональних даних - фізична особа, стосовно якої відповідно до закону здійснюється обробка її персональних даних; згода суб`єкта персональних даних - будь-яке документоване, зокрема, письмове, добровільне волевиявлення фізичної особи щодо надання дозволу на обробку її персональних даних відповідно до сформульованої мети їх обробки.
Частиною п`ятою статті 6 Закону України «Про захист персональних даних» передбачено, що обробка персональних даних здійснюється для конкретних і законних цілей, визначених за згодою суб`єкта персональних даних, або у випадках, передбачених законами України, у порядку, встановленому законодавством.
Відповідно до частини шостої статті 6 Закону України «Про захист персональних даних» не допускається обробка даних про фізичну особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.
У частині першій статті 11 Закону України «Про захист персональних даних» встановлено, що підставою виникнення права використання персональних даних є, зокрема, згода суб`єкта персональних даних на обробку його персональних даних; дозвіл на обробку персональних даних, наданий володільцю персональних даних відповідно до закону виключно для здійснення його повноважень; укладення та виконання правочину, стороною якого є суб`єкт персональних даних або який укладено на користь суб`єкта персональних даних чи для здійснення заходів, що передують укладенню правочину на вимогу суб`єкта персональних даних.
Звертаючись до суду із позовом про визнання договору недійсним у позовній заяві та у судовому засіданні ОСОБА_1 зазначала, що не укладала жодних кредитних договорів, зокрема з ТОВ «Служба миттєвого кредитування», кредити не брала, а кредитні кошти не отримувала, не домовлялася про істотні умови, абонентський номер мобільного телефону за допомогою якого укладалися кредитні договори за нею не зареєстрований, а також на те, що банківська картка на яку перераховані начебто отримані нею кредитні кошти їй не належить, тобто, укладення вказаних правочинів відбувалося поза її волею, оскільки невідома особа, скориставшись її персональними даними отримала кредит у вищезазначеній установі, яка у свою чергу, не перевіривши надані документи та не встановивши особу, видала кредитні кошти шахраю. 
В судовому засіданні встановлено, що у січні 2022 року ОСОБА_1 на електронну пошту від ТОВ «КредитПлюс» надійшло повідомлення, в якому було зазначено про відмову в наданні кредитних коштів. Для з`ясування даних обставин, вона звернулась до ТОВ «КредитПлюс», яке повідомило позивача, що вона подавала заяву на отримання кредиту. 
ОСОБА_1 було повідомлено ТОВ «КредитПлюс» про факт шахрайства, та на її вимогу дана заява була заблокована. На наступний день служба безпеки товариства повідомила позивача про те, що верифікація клієнта була проведена через АТ «Мегабанк». 
25.01.2022 року ОСОБА_1 звернулась до АТ «Мегабанк», який повідомив, що за її персональними даними проводиться реєстрація розрахункового рахунку та відкривається платіжна картка по ньому, яка має бути доставлена кур`єрською доставкою у м.Харків. 
Після чого, позивач звернулась до банку з вимогою заблокувати розрахунковий рахунок та картку, відкриті на її ім`я, та повідомила про факт шахрайства. 
Також, позивачу стало відомо, що при відкритті розрахункового рахунку у банку реєстрація проводилась за номером телефону НОМЕР_1 .
В подальшому, через Українське Бюро Кредитних Історій, позивач дізналася, про наявність семи електронних кредитних договорів, які були оформленні невідомими особами від її імені, а саме: 19.01.2022 року договір про надання фінансових послуг №2201954231677 в ТОВ «СЛУЖБА МИТТЄВОГО КРЕДИТУВАННЯ» на суму 5000 грн.; -20.01.2022 року кредитний договір №349531905 в «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» на суму 5000 грн.; -21.01.2022 року в ТОВ «Глобал Кредит» на суму 2000 грн.; -24.01.2022 року кредитний договір №30111950 в TOB «СОС КРЕДИТ» на суму 2800 грн.; -25.01.2022 року договір позики №249287 в ТОВ «ФК «Телексі» на суму 1500 грн.; -25.01.2022 року кредитний договір №531835-М в ТОВ «Містер Кеш» на суму 500 грн.; -25.01.2022 року кредитний договір №1810430-А в TOB «СС ЛОУН» на суму 500 грн.
У зв`язку з чим, після виявлення факту шахрайського оформлення кредитів від її імені, позивач повідомила про це вищевказані фінансові компанії та просила провести службову перевірку і закрити кредити. А також, надати інформацію на підставі яких документів було проведено верифікацію клієнта та на яку картку були перераховані грошові кошти за договорами. Проте, інформації надано не було.
Також, за фактами шахрайських дій, ОСОБА_1 21.02.2022 року звернулася до Відділення поліції №1 Дніпровського РУП ГУНП в Дніпропетровській області з заявою про вчинення злочину на підставі якої було відкрите кримінальне провадження та внесені відомості до ЄРДР №12022046630000123 за ч.1 ст.190 КК України.
З матеріалів кримінального провадження №12022046630000123 від 22.02.2022 року, оригінали якого оглянуто в судовому засіданні, зокрема відомостей ІТС ТОВ «Служба миттєвого кредитування» встановлено, що в ході досудового розслідування встановлено, що під час укладання договору про надання фінансових послуг №2201954231677 від 19.01.2022, який був укладений нібито між ОСОБА_1 , та ТОВ «СЛУЖБА МИТТЄВОГО КРЕДИТУВАННЯ», кредитні кошти, у розмірі 5000 гривень, були перераховані на картковий рахунок № НОМЕР_2 АТ «Перший український міжнародний банк» (скорочена назва -АТ «ПУМБ»). 
Згідно з довідкою АТ «Перший український міжнародний банк» від 16 червня 2023 року № КНО-33/40841, 28.08.2019 року ОСОБА_1 отримала від АТ «ПУМБ» кредитну картку з відновлювальною кредитною лінією № НОМЕР_3 . 
Банківська платіжна картка № НОМЕР_3 , яка була емітована АТ «ПУМБ» на її ім`я та картковий рахунок НОМЕР_4 були закриті 27.10.2021 року.
Станом на дату складання листа відсутні будь-які діючі договори, відкритті на ім`я ОСОБА_1 в АТ «ПУМБ».
В матеріалах кримінального провадження відсутні відомості про особу, яка є власником картки № НОМЕР_2 АТ «ПУМБ».
На даний час досудове розслідування триває. Винуватих осіб у кримінальному провадженні № №12022046630000123 від 22.02.2022 року до цього часу не встановлено. 
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти.
Згідно із частинами першою та другою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).
Відповідно правочин за своєю природою та законодавчим визначенням є вольовою дією суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки.
Здійснення правочину законодавчо може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів).
У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети.
Отже, будь-який правочин є вольовою дією, а тому перед тим, як здійснювати оцінку на предмет дійсності чи недійсності, необхідно встановити наявність та вираження волі особи (осіб), які його вчинили.
Те, яким чином та у який спосіб здійснюється (оформлюється) вияв учасників правочину на набуття, зміну, припинення цивільних прав та обов`язків, передбачено статтею 205 ЦК України.
Так, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.
Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Тобто слід відрізняти правочин як вольову дію суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів, від письмового тексту правочину як форми вчинення правочину та способу зовнішнього прояву та фіксації волевиявлення особи.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами), або уповноваженими на те особами (частини друга та четверта статті 207 ЦК України.
Підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми правочину, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2020 року в справі № 674/461/16-ц (провадження № 61-34764св18) суд зробив висновок, що "підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами".
Відсутність на письмовому тексті правочину (паперовому носії) підпису його учасника чи належно уповноваженої ним особи означає, що правочин у письмовій формі не вчинений.
Наявність же сама по собі на письмовому тексті правочину підпису, вчиненого замість учасника правочину іншою особою (фактично невстановленою особою, не уповноваженою учасником), не може підміняти належну фіксацію волевиявлення самого учасника правочину та створювати для нього права та обов`язки поза таким волевиявленням.
Відсутність вольової дії учасника правочину щодо вчинення правочину (відсутність доказів такого волевиявлення за умови заперечення учасника правочину) не можна ототожнювати з випадком, коли волевиявлення учасника правочину існувало, але не відповідало ознакам, наведеним у частині третій статті 203 ЦК України: волевиявлення не було вільним чи не відповідало його внутрішній волі.
Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання правочину недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил статей 229-233 ЦК України про правочини, вчинені з дефектом волі - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.
Тобто як у частині першій статті 215 ЦК України, так і в статтях 229-233 ЦК України йдеться про недійсність вчинених правочинів у випадках, коли існує волевиявлення учасника правочину, зафіксоване в належній формі (що підтверджується, зокрема, шляхом вчинення ним підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає волі цього учасника правочину. Тож внаслідок правочину учасники набувають права і обов`язки, що натомість не спричиняють для них правових наслідків.
У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, то правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою взагалі не набуті, а правовідносини за ним не виникли.
Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Предметом позову ОСОБА_1 є визнання договору про надання фінансових послуг, які не підписані стороною, недійсними.
Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац перший частини другої статті 215 ЦК України).
Отже, якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його недійсним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача.
За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.
Подібні висновки Великої Палати Верховного Суду викладені у постановах від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19), від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18 від 26 жовтня 2022 року у справі № 227/3760/19-ц (провадження № 14-79цс21).
Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 не виявляла свою волю до вчинення спірного правочину, укладення договору про надання фінансових послуг №2201954231677 від 19.01.2022 року відбувалося поза її волею, оскільки невідома особа невстановленим способом оформила позику з Товариством з обмеженою відповідальністю «Служба миттєвого кредитування» .
З наданих ТОВ «СЛУЖБА МИТТЄВОГО КРЕДИТУВАННЯ» та іншими товариствами документів, вбачається, що при оформленні кредитів, особисті дані зазначені зловмисниками в заявах, не відповідають дійсності. Зокрема, при укладенні всіх вищевказаних кредитних договорів зловмисниками була зазначена електронна пошта « ІНФОРМАЦІЯ_2 » та номер телефону « НОМЕР_1 », які позивачу не належать. Номер телефону позивача « НОМЕР_7 », ним вона користується на контрактній основі та він був зареєстрований за нею мобільним оператором «Київстар» на підставі паспортних даних. Номер телефону, який був вказаний зловмисниками при оформленні кредитів, згідно відповіді «Vodafone» від 27 листопада 2024 року, був номером Vodafone Передплата та обслуговувався знеособлено (анонімно).
Крім того, судом також встановлено з матеріалів кримінального провадження, що за короткий період часу протягом 19.01.2022-25.01.2022 в різних фінансових установах від імені позивача було укладено 7 електронних кредитних договорів, грошові кошти ніби-то позика на ім`я ОСОБА_1 зараховувалися на рахунки різних осіб, в установах банків, в яких позивач рахунків не мала, що на думку суду, також підтверджує факт шахрайських дій з використанням особистих даних позивача.
Вищевказані обставини також підтверджують факт того, що договір про надання фінансових послуг №2201954231677 від 19 січня 2022 року, був укладений не позивачем, а невідомими особами з використанням її персональних даних.
Таким чином у сторони договору - позичальника було відсутнє волевиявлення на укладення спірного договору, даний договір не було підписано позичальником, тобто договір договору про надання фінансових послуг, не містить усіх істотних умов, що вказує про неукладеність спірного договору.
Якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини. Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 09.12.2020 року у справі № 383/1354/18.
У випадках оспорювання самого факту укладення договору, слід формувати позовні вимоги шляхом визнання саме неукладеного договору, оскільки недійсність договору говорить про зовнішній прояв волевиявлення, але вчинений ним, вже в належній формі.
Відтак, ураховуючи, що ОСОБА_1 не укладала з ТОВ «Служба миттєвого кредитування» договір про отримання грошових коштів, які були перераховані на банківську картку, яка позивачу не належить, рахунки, відкриті на ім`я ОСОБА_1 в АТ «ПУМБ» відсутні з метою захисту своїх інтересів позивачка звернулась до правоохоронних органів, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наданих сторонами доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку що при укладенні Договору про надання фінансових послуг для якого законом визначена обов`язкова письмова форма (у паперовому вигляді або у вигляді електронного документа), не було дотримано вимог ст.ст.11,12 Закону України «Про електронну комерцію`та положень ст. 13 Закону України «Про споживче кредитування» щодо акцептування пропозиції укласти електронний договір та ідентифікації особи позичальника ,а також сторони в належній формі не досягли згоди з усіх істотних умов договору, такий договір є неукладеним.
Відповідач у справі не надав суду належних доказів на підтвердження укладення спірного кредитного договору, вчиненого в електронній формі, саме між ТОВ «СЛУЖБА МИТТЄВОГО КРЕДИТУВАННЯ» та ОСОБА_1 . Відсутні докази отримання позивачкою кредитних коштів та докази користування нею цими коштами, а відтак, суд дійшов висновку, що оспорений договір не відповідає вимогам статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» та не вважається укладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини
За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.
Велика Палата Верховного Суду у справі №145/2047/16-ц звертала увагу, що такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.
Крім того, Верховний Суд неодноразово вказував про неможливість визнання договору неукладеним у судовому порядку, зокрема, у постанові від 30 липня 2019 року у справі №907/804/17, вказавши, що вимога про визнання договору неукладеним не є способом захисту особою свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах; по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної в позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів.
З урахуванням наведеного, слід дійти висновку, що позов про визнання договору неукладеним не є способом захисту прав і законних інтересів (не є способом захисту особою свого особистого немайнового або майнового права та інтересу), який передбачений положеннями ЦК України, не визначена відповідна вимога як такий спосіб і іншими законами України.
Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові.
Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі №916/1415/19 (провадження №12-80гс20, п.6.21), від 02 лютого 2021 року у справі №925/642/19 (провадження №12-52гс20, п.52), від 22 червня 2021 року у справі №200/606/18 (провадження №14-125цс20, п.76).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 жовтня 2022 року у справі № 227/3760/19-ц (провадження № 14-79цс21)зазначила, що "Такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. Також позов не може містити вимогу, у якій йдеться про предмет спору, що відсутній (не існує); реституція ж як спосіб захисту, застосовується для повернення виконаного за правочином, а не в тому разі, коли жодного виконання не відбувалося (…). У випадку заперечення самого факту укладення правочину, як і його виконання, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним, шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення. Порушенням права у такому випадку є не саме по собі існування письмового тексту правочину, волевиявлення позивача щодо якого не було, а вчинення конкретних дій, які порушують право позивача (…). Протилежне тлумачення означало б, що суд надає документу, підробку якого встановлено належним чином, статус дійсного, визнає настання відповідних правових наслідків за відсутності як волевиявлення, так і інших законних підстав для цього та покладає на особу нічим не обґрунтований обов`язок застосувати для уникнення настання правових наслідків за підробленим документом ті самі способи захисту, що й в умовах, коли правочин дійсно вчинено, а його правомірність презюмується".
Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими.
Разом із тим Велика Палата Верховного Суду констатує, що у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення.
Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі №761/42030/21 (провадження №61-12101св23).
У цій справі позивач ОСОБА_1 пред`явила вимогу про визнання договору про надання фінансових послуг недійсним з мотивів його неукладеності (непідписання договору та неотримання коштів за ним), а отже, обрала неналежний способ захисту прав та інтересів, оскільки неможливо визнати неукладений правочин недійсним.
З урахуванням вищевикладеного, суд доходить висновку, що позивач обрала неналежний спосіб захисту, а тому відсутні підстави для визнання договору про надання фінансових послуг №2201954231677 від 19.01.2022 року недійсним і в такому позові слід відмовити саме з підстав обрання позивачем неналежного та неефективного способу захисту.
Таким чином, позовні вимоги про визнання недійсним договору про надання фінансових послуг №2201954231677 від 19.01.2022 року задоволенню не підлягають.
На підставі викладеного керуючись ст. ст. 2, 7, 10, 81, 141, 263, 265, 280-282 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Служба Миттєвого Кредитування» про визнання кредитного договору недійсним, відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано до Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя протягом 30 днів з дня ухвалення рішення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його ухвалення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом 20 днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Заочне рішення може бути оскаржене позивачем в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його ухвалення. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Повне рішення проголошено 26.01.2026 року
Суддя: Апаллонова Ю.В.