ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"24" листопада 2025 р.           Справа№ 920/710/25
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Шапрана  В.В.
суддів:            Андрієнка  В.В. 
          Буравльова  С.І. 
 
без повідомлення учасників справи 

розглянувши матеріали апеляційних скарг Товариства з обмеженою відповідальністю «ВВМ Трейдінг» на рішення Господарського суду Сумської області від 03.09.2025 та на додаткове рішення Господарського суду Сумської області від 18.09.2025

у справі №920/710/25 (суддя Ковтун В.М.)
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Дім Тек «Сервіс»
до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВВМ Трейдінг»
про стягнення заборгованості.

ВСТАНОВИВ:

У травні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Дім Тек «Сервіс» звернулося з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВВМ Трейдінг» про стягнення 113558,42 грн, з яких: 96200 грн основного боргу, 14511,49 грн інфляційних втрат та 2846,93 грн 3% річних, у зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань за договором перевезення вантажу автомобільним транспортом, укладеним шляхом підписання трьох заявок про організацію перевезень вантажу.
Ухвалою Господарського суду Сумської області від 27.05.2025 відкрито провадження у справі №920/710/25 та вирішено здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення/виклику представників сторін (без проведення судового засідання).
Рішенням Господарського суду Сумської області від 03.09.2025 у справі №920/710/25 позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Дім Тек «Сервіс» задоволено частково, стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «ВВМ Трейдінг» заборгованість у розмірі 96200 грн, 3% річних у розмірі 2827,29 грн та 14511,49 грн інфляційних втрат, в іншій частині у задоволення позову відмовлено.
09.09.2025 позивач подав до суду заяву про ухвалення додаткового рішення, згідно якої просив покласти на відповідача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 19880 грн.
Додатковим рішенням Господарського суду Сумської області від 18.09.2025 заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Дім Тек «Сервіс» задоволено частково, стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «ВВМ Трейдінг» на користь позивача 19876,02 грн витрат на професійну правничу допомогу.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції від 03.09.2025, Товариство з обмеженою відповідальністю «ВВМ Трейдінг» звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, згідно якої просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.
Апеляційна скарга відповідача мотивована тим, що оскаржуване рішення прийняте за неповного з`ясування обставин справи, з порушенням приписів процесуального права.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач вказує, що після отримання примірника позовної заяви ним було вжито заходів щодо оплати наявної перед позивачем заборгованості. Так, 22.05.2025 направлено до банку платіжну інструкцію №625 на суму 18000 грн для погашення заборгованості по заявці №1 та 22.05.2025 платіжну інструкцію №626 на суму 78200 грн для погашення заборгованості по заявці №3. Отже, ще до відкриття провадження у даній справі відповідачем погашено всю наявну в нього заборгованість по основному зобов`язанню. 
На переконання скаржника, з огляду на невиконання позивачем свого обов`язку з інформування суду про факт оплати відповідачем спірної заборгованості, суд першої інстанції ухвалив незаконне рішення про стягнення основної заборгованості. 
Також відповідач стверджує, що в силу приписів ст. 617 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) він звільнений від відповідальності передбаченої ч. 2 ст. 625 ЦК України, а тому судом безпідставно стягнуто з нього 3% річних та інфляційні втрати. 
Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 19.09.2025 апеляційну скаргу у справі №920/710/25 передано на розгляд колегії суддів у складі: Шапран В.В. (головуючий суддя (суддя-доповідач)), Андрієнко В.В., Буравльов С.І.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 24.09.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «ВВМ Трейдінг» на рішення Господарського суду Сумської області від 03.09.2025 у справі №920/710/25 та вирішено здійснювати її розгляд без повідомлення учасників справи (без проведення судового засідання) на підставі ч. 10 ст. 270 ГПК України.
10.10.2025 Товариство з обмеженою відповідальністю «Дім Тек «Сервіс» подало до суду відзив на апеляційну скаргу, згідно якого позивач заперечує проти скарги відповідача, просить суд залишити без змін оскаржуване рішення суду.
Заперечуючи проти доводів апеляційної скарги позивач відмічає, що 21.05.2025 звертаючись до суду з позовною заявою надав повні та достовірні відомості щодо предмету спору. Окрім позовної заяви позивачем не було подано до суду інших процесуальних документів по суті спору, тоді як позовна заява відображала зміст правовідносин станом на 21.05.2025. У той же час відповідач самоусунувся від виконання своїх процесуальних прав та обов`язків, не подав відзив на позовну заяву та доказів сплати заборгованості, а тому оскаржуване рішення ухвалене судом у відповідності до приписів процесуального законодавства, зокрема, ст. 14 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України). 
09.10.2025 до суду апеляційної інстанції надійшла апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «ВВМ Трейдінг» на додаткове рішення суду першої інстанції від 18.09.2025, згідно якої відповідач просить скасувати додаткове рішення та ухвалити нове, яким відмовити позивачу у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення.
В обґрунтування вимог скарги відповідач зазначає наступне:
- судом першої інстанції не враховано подані відповідачем 18.09.2025 заперечення на заяву позивача про ухвалення додаткового судового рішення;
- адвокат Голянська Ю.А. не мала повноважень на представництво інтересів Товариства з обмеженою відповідальністю «Дім Тек «Сервіс» в суді та відповідно, на оплату таких послуг, оскільки ордер на надання правничої допомоги серії ВС №1370665 адвоката Голянської Ю.А. не містить зазначення місця його видачі, місця видачі посвідчення адвоката та місця договору.
- заявлений позивачем до стягнення розмір витрат на правову допомогу є неспівмірним до ціни позову, не відповідає рівню складності справи та є необґрунтовано завищеним;
- при ухваленні додаткового рішення судом першої інстанції не було враховано приписи ч. 6 ст. 126 ГПК України стосовно того, що заявлена позивачем вартість послуг на правову допомогу (19880 грн) є майже вдвічі більшою ніж сума, заявлена в попередньому розрахунку (10000 грн);
Відповідно до протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 10.10.2025 апеляційну скаргу у справі №920/710/25 передано на розгляд колегії суддів у складі: Шапран В.В. (головуючий суддя (суддя-доповідач)), Андрієнко В.В., Буравльов С.І.
Дослідивши матеріали апеляційної скарги відповідача на додаткове рішення суд апеляційної інстанції встановив, що апеляційна скарга подана з пропуском встановленого законом процесуального строку без порушення скаржником питання стосовно поновлення такого строку. 
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 15.10.2025 апеляційну скаргу залишено без руху на підставі ч. 3 ст. 260 ГПК України та надано строк на усунення недоліків шляхом подання заяви про поновлення строку.
Після усунення недоліків апеляційної скарги, ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 30.10.2025 поновлено скаржнику строк на апеляційне оскарження додаткового судового рішення, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «ВВМ Трейдінг» на додаткове рішення Господарського суду Сумської області від 18.09.2025 у справі №920/710/25, вирішено здійснювати спільний розгляд апеляційних скарг Товариства з обмеженою відповідальністю «ВВМ Трейдінг», зупинено дію додаткового рішення Господарського суду Сумської області від 18.09.2025 у справі №920/710/25.
14.11.2025 до суду від Товариства з обмеженою відповідальністю «Дім Тек «Сервіс» надійшов відзив на апеляційну скаргу на додаткове рішення, згідно якого позивач заперечує проти скарги відповідача, просить суд залишити без змін оскаржуване додаткове рішення суду.
Позивач вказує, що додаткове рішення суду ухвалено в межах строку, встановленого ст. 244 ГПК України (заява про розподіл судових витрат надійшла до суду 09.09.2025, а відповідне рішення ухвалено 18.09.2025), тоді як заперечення відповідача на заяву позивача надійшли до суду 19.09.2025, тобто після ухвалення рішення. При цьому, враховуючи, що на момент прийняття додаткового судового рішення відповідачем не подано заперечень щодо заявленого позивачем розміру витрат на правову допомогу, суд першої інстанції не міг зменшити такі витрати з власної ініціативи.
Окрім того позивач стверджує про безпідставність доводів скарги щодо відсутності повноважень у адвоката Голянської Ю.А. представляти інтереси Товариства з обмеженою відповідальністю «Дім Тек «Сервіс», позаяк долучений до матеріалів справи ордер містить усі необхідні реквізити.
Також у відзиві на апеляційну скаргу позивачем зроблено заяву про компенсацію витрат на правову допомогу та наведено попередній розрахунок суми судових витрат у розмірі 7000 грн за підготовку кожного відзиву на апеляційну скаргу.
Відповідно до ст. 269, ч. 1 ст. 270 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. У суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених при перегляді справ в порядку апеляційного провадження.
Розглянувши матеріали справи, дослідивши представлені докази в їх сукупності, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, з огляду на викладені скаржником доводи та вимоги апеляційних скарг, Північний апеляційний господарський суд встановив наступне.
Як слідує з матеріалів справи та вірно встановлено місцевим господарським судом, 26.09.2024 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Дім Тек «Сервіс» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ВВМ Трейдінг» було укладено договір перевезення вантажу автомобільним транспортом згідно заявки про організацію перевезень вантажу №1 від 26.09.2024 (далі - заявка №1). Вказана заявка була укладена шляхом її обміну сторонами в електронному вигляді через електронну пошту.
За умовами заявки №1 сторони погодили порядок та умови перевезення вантажу за маршрутом Тарнобжег, Польща с. Копіївка, Бучанський р-н, Київська обл., автомобілем з державним номерним знаком НОМЕР_1 , з напівпричепом з номерним знаком НОМЕР_2 , водієм - ОСОБА_1 . Дата завантаження вантажу 27.09.2024, дата розвантаження - 29.09.2024, характеристики вантажу добрива, 22 т.
Вартість перевезення за заявкою №1 становить 58000 грн без ПДВ.
Форма та термін оплати визначено наступним чином: 52000 грн після вивантаження по скан копіям документів (ЦМР, акт, рахунок) та протягом 1-3 банківських днів 6000 грн по оригіналах документів (договір, заявка, ЦМР (підпис, печатка, дата) акт виконаних робіт).
За повідомленням позивача, зобов`язання згідно з заявкою №1 виконано ним в повному обсязі. Зокрема, відповідачу було надано повний пакет документів після надання послуг перевезення, а саме: CMR 271652 від 01.10.2024, рахунок на оплату №909 від 27.09.2024. 01.10.2024 сторонами погоджено акт наданих послуг №775.
Проте, відповідач лише частково сплатив послуги з перевезення на суму 40000 грн, що підтверджується платіжними інструкціями №460 від 21.03.2025 на суму 20000 грн та №499 від 28.03.2025 на суму 20000 грн.
Відтак, станом на час звернення до суду (21.05.2025) у відповідача наявна заборгованість за договором перевезення (заявка №1) в розмірі 18000 грн.
Окрім цього, 26.09.2024 між позивачем та відповідачем було укладено договір перевезення вантажу автомобільним транспортом згідно заявки про організацію перевезень вантажу №2 від 26.09.2024 (далі заявка №2). Вказана заявка була укладена шляхом її обміну сторонами в електронному вигляді через електронну пошту.
За умовами заявки №2 сторони погодили порядок та умови перевезення вантажу за маршрутом Тарнобжег, Польща с. Копіївка, Бучанський р-н, Київська обл., автомобілем з державним номерним знаком НОМЕР_3 , з напівпричепом з номерним знаком НОМЕР_4 , водієм ОСОБА_2. Дата завантаження вантажу 27.09.2024, дата розвантаження - 29.09.2024, характеристики вантажу добрива, 22 т.
Вартість перевезення за заявкою №2 становить 58000 грн без ПДВ.
Форма та термін оплати визначено наступним чином: 52000 грн після вивантаження по скан копіям документів (ЦМР, акт, рахунок) та протягом ЦМР (підпис, печатка, дата) акт виконаних робіт).
Позивач стверджує, що він свої зобов`язання згідно заявки №2 виконав у повному обсязі. Зокрема, відповідачу було надано повний пакет документів після надання послуг перевезення, а саме: CMR 271653 від 01.10.2024, рахунок на оплату №910 від 27.09.2024 та сторонами погоджено акт наданих послуг №24/10-01/2 від 01.10.2024.
Проте за надані послуги перевезення вантажу відповідач розрахувався з простроченням терміну оплати, оскільки на підставі виставленого позивачем рахунку на оплату №910 від 27.09.2024 на суму 58000 грн, відповідач згідно з платіжними інструкціями №109 від 24.01.2025 та №417 від 12.03.2025 сплатив 20000 грн та 38000 грн відповідно, та допустив прострочення терміну оплати загально на 163 календарні дні.
Також, 15.11.2024 між позивачем та відповідачем було укладено договір перевезення вантажу автомобільним транспортним згідно заявки про організацію перевезень вантажу №3 від 15.11.2024 (далі заявка №3). Вказана заявка була укладена шляхом її обміну сторонами в електронному вигляді через електронну пошту.
За умовами заявки №3 сторони погодили порядок та умови перевезення вантажу за маршрутом Тарнобжег, Польща с. Ганнівка, Братський р-н, Миколаївська обл., автомобілем з державним номерним знаком НОМЕР_1 , з напівпричепом з номерним знаком НОМЕР_2 , водієм - ОСОБА_1 . Дата завантаження вантажу 18.11.2024, дату розвантаження - 22.11.2024, характеристики вантажу добрива, 22 т.
Сторонами в заявці №3 погоджено вартість перевезення, а саме 78200 грн без ПДВ. Форма та термін оплати визначено наступним чином: 65200 грн після вивантаження по скан копіям документів (ЦМР, акт, рахунок) та протягом 1-3 банківських днів 13000 грн по оригіналах документів (договір, заявка, ЦМР (підпис, печатка, дата) акт виконаних робіт).
За твердженнями позивача, зобов`язання згідно з заявкою №3 виконано ним в повному обсязі. Зокрема, відповідачу було надано повний пакет документів після надання послуг перевезення, а саме: CMR 5606990 від 20.11.2024, рахунок на оплату №1072 від 18.11.2024. 20.11.2024 сторонами погоджено акт наданих послуг №24/10-20/2.
У свою чергу відповідач за надані послуги перевезення вантажу за заявкою №3 не розрахувався, з огляду на що у відповідача наявна заборгованість у розмірі 78200 грн.
13.02.2025 позивач направив на адресу відповідача претензію №25/02-13/1, з вимогою сплатити заборгованість. Відповідачем здійснено часткову сплату заборгованості в загальній сумі 98000 грн, тоді як заборгованість у розмірі 96200 грн сплачена не була, що слугувало підставою для звернення позивача до суду з даним позовом про стягнення з відповідача 96200 грн основної заборгованості за договором. Крім того, за порушення строків розрахунків за надані послуги з перевезення позивачем на суму основного боргу нараховано інфляційні втрати у розмірі 14511,49 грн та 3% річних у розмірі 2846,93 грн.
Під час розгляду справи судом першої інстанції відповідач відзив на позовну заяву чи доказів сплати боргу суду не надав.
За результатами розгляду спору суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення основної заборгованості за надані послуги на суму 96200 грн. Перевіривши надані позивачем розрахунки 3% річних та інфляційних втрат суд встановив, що при розрахунку 3% річних позивачем безпідставно включено дні часткової оплати відповідачем суми боргу. Здійснивши власний розрахунок 3% річних суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 3% річних у розмірі 2827,29 грн та інфляційні втрати в розмірі 14511,49 грн.
Колегія суддів погоджується з такими висновками місцевого господарського суду з огляду на наступне.
Статтею 11 ЦК України встановлено, що підставою виникнення цивільних прав і обов`язків є договір.
У відповідності до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не допускається. Зобов`язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. 
З матеріалів справи вбачається, що правовідносини між сторонами виникли на підставі договору перевезення.
Відповідно до ст. 908 ЦК України, перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення. Загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них. Умови перевезення вантажу, пасажирів і багажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.
Згідно зі ст. 909 ЦК України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами). Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору перевезення вантажу.
За змістом ч. 1 ст. 916 ЦК України за перевезення вантажу стягується провізна плата у розмірі, що визначається за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом або іншими нормативно-правовими актами. Якщо розмір провізної плати не визначений, стягується розумна плата.
Статтею 50 Закону України «Про автомобільний транспорт» передбачено, що договір про перевезення вантажу автомобільним транспортом укладається відповідно до цивільного законодавства між замовником та виконавцем у письмовій формі (договір, накладна, квитанція тощо). Істотними умовами договору є: найменування та місцезнаходження сторін; найменування та кількість вантажу, його пакування; умови та термін перевезення; місце та час навантаження і розвантаження; вартість перевезення; інші умови, узгоджені сторонами.
Відповідно до Закону України «Про приєднання України до Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів» Україна приєдналася до Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів, вчиненої 19 травня 1956 року в м. Женева (далі - Конвенція).
Згідно зі ст. 5 Конвенції договір перевезення підтверджується складанням вантажної накладної. Відсутність, неправильність чи утрата вантажної накладної не впливають на існування та чинність договору перевезення, до якого й у цьому випадку застосовуються положення цієї Конвенції.
Отже, системний аналіз зазначених нормативних положень у їх взаємозв`язку дозволяє дійти наступного висновку:
- договір автомобільного перевезення вантажу укладається в письмовій формі за ініціативою будь-якої сторони, однак недотримання цієї форми не має наслідком недійсність договору;
- укладення письмового договору перевезення вантажу підтверджується складенням перевізного документа товарно-транспортної накладної/СMR;
- договірні відносини щодо автомобільного перевезення вантажу потребують погодження щонайменше предмета, ціни та строку дії договору.
Як зазначено вище, в підтвердження факту укладення між сторонами договору автомобільного перевезення вантажу позивачем долучено до позовної заяви заявки на організацію перевезення вантажу (№№1-3) та міжнародні товарно - транспортні накладні (СMR). На відповідних документах наявні підписи уповноважених осіб відповідача та відтиски печаток, що підтверджує належне виконання позивачем своїх обов`язків за таким договором.
На підтвердження надання позивачем послуг з міжнародного перевезення на суму 194200 грн між сторонами підписані без зауважень та скріплені печатками акти надання послуг (№775 від 01.10.2024 на суму 58000 грн, №24/10-01/12 від 01.10.2024 на суму 58000 грн та №24/11-20/2 від 20.11.2024 на суму 78200 грн).
Згідно акту звірки взаєморозрахунків станом на 31.12.2024 загальна узгоджена сторонами сума заборгованості за надані послуги перевезення становила 194200 грн.
Матеріалами справи підтверджується, що станом на час звернення позивача до суду з даним позовом відповідачем частково виконано своє зобов`язання з оплати послуг на суму 98000 грн. Решта заборгованості на суму 96200 грн станом на день звернення позивачем з позовом відповідачем сплачена не була.
Таким чином наявні у справі докази, на час прийняття судом першої інстанції оскаржуваного рішення, свідчать про: надання позивачем послуг за договором; строк виконання грошового зобов`язання за умовами заявок №№1-3 настав; наявність у відповідача заборгованості з оплати отриманих послуг на суму 96200 грн.
Разом з тим, суд першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення виходив з того, що відповідач не надав суду доказів, які могли б підтвердити факт сплати наданих позивачем послуг, а позивач надав належні докази, які підтверджують факт виконаних робіт. Тобто, судом було досліджено всі обставини справи та надано їм належну оцінку.
За наведеного Господарський суд Сумської області дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача основної заборгованості на суму 96200 грн.
У поданій апеляційній скарзі відповідач стверджує, що рішення суду першої інстанції про стягнення основної заборгованості є незаконним та підлягає скасуванню, у зв`язку з тим, що після звернення позивача до суду відповідачем було погашено основну заборгованість за договором, проте позивач не повідомив суду вказану обставину.
На підтвердження сплати боргу після відкриття провадження у справі скаржник долучив до апеляційної скарги платіжні інструкції №625 від 22.05.2025 на суму 18000 грн (призначення платежу - оплата за вантажні перевезення згідно рах. №909 від 27.09.2024 без ПДВ) та №626 від 21.05.2025 на суму 78200 грн (призначення платежу - оплата за вантажні перевезення згідно рах. №1072 від 18.11.2024 без ПДВ)
Судова колегія дослідила матеріали справи та встановила, що звернення позивача до суду з відповідним позовом мало місце 21.05.2025.
Так, згідно з п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.
Господарський суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань. Закриття провадження у справі на підставі зазначеної норми ГПК України можливе також у разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи.
У відповідності до ч. 1 ст. 14 ГПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно приписів ГПК України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування (ч. 1 ст. 162), водночас у відзиві відповідач викладає заперечення проти позову (ч. 1 ст. 165 ГПК).
За п. 5 ч. 3 ст. 165 ГПК України відзив повинен містити заперечення (за наявності) щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову, з якими відповідач не погоджується, із посиланням на відповідні докази та норми права.
Колегія суддів наголошує, що станом на дату ухвалення рішення у цій справі, у суду першої інстанції не було доказів які б підтверджували здійснення відповідачем погашення заборгованості у розмірі 96200 грн, оскільки відповідні докази не були подані відповідачем до суду. А тому, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції розглянув позов за наявними матеріалами справи та дійшов обґрунтованих висновків про задоволення позову в частині стягнення основної заборгованості за договором.
Відповідач у свою чергу був належним чином повідомлений про розгляд справи в суді (копія ухвали про відкриття провадження у справі від 27.05.2025 направлена відповідачу в його електронний кабінет та отримана ним 27.05.2025 об 20:59, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа, наявною в матеріалах справи. Також в апеляційній скарзі відповідачем підтверджено отримання копії позовної заяви), натомість своїми процесуальними правами на подання заперечень на позов з необхідними на його думку доказами на підтвердження своєї позиції не надав. Докази погашення заборгованості було долучено лише до апеляційної скарги. 
Між іншим, клопотання про поновлення строку на подання нових доказів на стадії апеляційного розгляду справи відповідачем заявлено не було.
Твердження скаржника про те, що саме позивач зобов`язаний надати суду докази сплати відповідачем боргу після звернення до суду є неспроможними, оскільки протирічать основним засадам господарського судочинства (щодо рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом та змагальності сторін) та приписам процесуального законодавства щодо надання доказів та доказування. 
Відповідно до ч. 4 ст. 13 ГПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Аналізуючи викладені вище обставини у їх сукупності, колегія суддів звертається до висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 04.03.2025 у праві №910/17727/23 про те, що коли суд першої інстанції ухвалив законне і обґрунтоване рішення, то встановлені апеляційним судом обставини припинення існування предмета спору не можуть бути підставою для скасування судового рішення згідно зі ст. 278 ГПК України та закриття провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України.
З огляду на наведене, беручи до уваги доводи та докази відповідача про погашення ним заборгованості після відкриття провадження у справі, та зважаючи на ухвалення судом першої інстанції законного та обґрунтованого рішення за наявними матеріалами справи, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду від 03.09.2025 у даній справі в частині стягнення основної заборгованості за договором та закриття провадження у справі у вказаній частині. Натомість, обставини щодо погашення відповідачем основної заборгованості мають бути враховані на стадії виконання судового рішення.
Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача нарахованих на суму боргу інфляційних втрат та 3% річних, суд зазначає наступне.
У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем грошового зобов`язання позивачем також були заявлені вимоги про стягнення з відповідача, на підставі ст. 625 ЦК України, інфляційні втрати у розмірі 14511,49 грн (нараховані на суму заборгованості 58000 грн за період з 01.10.2024 по 21.03.2025 у розмірі 5167,69 грн, на суму заборгованості 23167,69 грн за період з 28.04.2025 по 21.05.2025 у розмірі 162,17 грн, на суму заборгованості 58000 грн за період з 01.10.2024 по 24.01.2025 у розмірі 3740,26 грн, на суму заборгованості 41740,26 грн за період з 24.02.2025 по 12.03.2025 у розмірі 965,03 грн, на суму заборгованості 78200 грн за період з 20.12.2024 по 21.05.2025 у розмірі 4476,34 грн) та 3% річних у розмірі 2846,93 грн (нараховані на суму заборгованості 43167,69 грн за період з 21.04.2025 по 28.03.2025 у розмірі 28,38 грн, на суму заборгованості 58000 грн за період з 01.10.2024 по 21.03.2025 у розмірі 819,95 грн, на суму заборгованості 23167,69 грн за період з 28.04.2025 по 21.05.2025 у розмірі 104,73 грн, на суму заборгованості 58000 грн за період з 01.10.2024 по 24.01.2025 у розмірі 552,99 грн, на суму заборгованості 41740,26 грн за період з 24.02.2025 по 12.03.2025 у розмірі 164,67 грн, на суму заборгованості 78200 грн за період з 20.12.2024 по 21.05.2025 у розмірі 1176,21 грн).
Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
При цьому застосування положень частини другої названої статті не передбачає наявність вини боржника, оскільки згідно частини першої цієї ж статті боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена ч. 2 ст. 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.
Передбачена вказаною статтею сплата суми боргу за грошовим зобов`язанням з урахуванням встановленого індексу інфляції, а так само 3% річних від простроченої суми, здійснюється незалежно від наявності відповідного положення в договорі.
Нарахування інфляційних втрат та 3% річних на суму боргу входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справах №703/2718/16-ц та №646/14523/15-ц).
Таким чином, зобов`язання зі сплати 3% річних та інфляційних втрат є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно й вимога про їх сплату є додатковою до основної вимоги (п. 43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.0.2020 у справі №910/4590/19, п. 64 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі №918/631/19).
Згідно матеріалів справи відповідач частково виконав свої зобов`язання з оплати послуг, зокрема згідно платіжного доручення №109 від 24.01.2025 сплачено 20000 грн, №417 від 12.03.2025 сплачено 38000 грн, №460 від 21.03.2025 сплачено 20000 грн, №499 від 28.03.2025 сплачено 20000 грн.
Разом з тим, як вірно встановлено судом першої інстанції, позивач здійснив розрахунок суми заборгованості за трьома заявками з урахуванням періоду прострочення та суми заборгованості. Проте, в період нарахування позивач неправомірно включив дні часткової оплати відповідачем суми боргу.
Здійснивши арифметичну перевірку наданих позивачем розрахунків, в межах заявленого періоду за вказаними заявками, з урахуванням днів здійснених відповідачем проплат, суд апеляційної інстанції погоджується з судом першої інстанції, що вірним є розрахунок 3% річних у розмірі 2827,29 грн. Розрахунки інфляційних втрат є арифметично правильними та виконаними з урахуванням вимог законодавства, відтак суд дійшов вірного висновку про стягнення з відповідача 14511,49 грн інфляційних втрат.
Стосовно тверджень відповідача про наявність підстав, в силу приписів ст. 617 ЦК України, для звільнення його від відповідальності передбаченої ч. 2 ст. 625 ЦК України, суд зауважує, що форс-мажор не звільняє сторін договору від виконання зобов`язань і не змінює строків такого виконання, цей інститут спрямований виключно на звільнення сторони від негативних наслідків, а саме від відповідальності за невиконання чи прострочення виконання зобов`язань на період існування форс-мажору. У той же час, нарахування у вигляді інфляційних втрат та 3% річних, що передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України, за своєю правовою природою не є правовою відповідальністю (штрафними санкціями), встановленою ст. 611 ЦК України, тому правила щодо звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання у випадку настання непереборної сили (форс-мажору), визначені ст. 617 ЦК України, не підлягають застосуванню до акцесорного зобов`язання, передбаченого ч. 2 ст. 625 ЦК України, щодо сплати суми боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також процентів річних від простроченої суми (відповідна правова позиція наведена в постановах Верховного Суду від 13.09.2023 у справі №910/8741/22, від 13.06.2024 у справі №910/7767/23).
З урахуванням наведеного доводи апелянта по суті його скарги свого підтвердження не знайшли, оскільки не спростовують вірних висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставами для його скасування.
Доводи викладені позивачем у відзиві на апеляційну скаргу є слушними та прийняті судом до уваги.
Статтею 276 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на вказані обставини, ґрунтуючись на матеріалах справи, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що місцевим господарським судом при винесенні оскаржуваного рішення належним чином досліджено обставини справи та надано цим обставинам відповідну правову оцінку, рішення Господарського суду Сумської області від 03.09.2025 у справі №920/710/25 відповідає фактичним обставинам справи та не суперечить чинному законодавству України, а тому передбачених законом підстав для його зміни чи скасування, в розумінні приписів ст. 277 ГПК України, не вбачається. Доводи викладені в апеляційній скарзі висновків місцевого господарського суду не спростовують, тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «ВВМ Трейдінг».
У зв`язку з відмовою у задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 129 ГПК України, витрати зі сплати судового збору за її подання покладаються на скаржника.

Стосовно апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «ВВМ Трейдінг» на додаткове рішення суду першої інстанції від 18.09.2025.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 244 ГПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.
Як слідує з матеріалів справи, 09.09.2025 Товариством з обмеженою відповідальністю «ВВМ Трейдінг» надано до суду заяву про ухвалення додаткового рішення у справі №920/710/25, відповідно до якої позивач просив суд стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 19880 грн.
Додатковим рішенням Господарського суду Сумської області від 18.09.2025 стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «ВВМ Трейдінг» на користь позивача 19876,02 грн витрат на професійну правничу допомогу.
Ухвалюючи дане рішення місцевий господарський суд, встановивши доведеність позивачем факту надання адвокатом професійної правничої допомоги у даній справі, враховуючи часткове задоволення позовних вимог, поклав на відповідача витрати позивача на правову допомогу пропорційно задоволеним позовним вимогам.
Суд апеляційної інстанції не погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції враховуючи наступне.
Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ГПК України).
Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів з дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення, а в разі якщо суд вирішує лише питання про судові витрати - без повідомлення учасників справи (ч. 3 ст. 244 ГПК України).
Згідно зі ст. 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Вирішуючи питання про такий розподіл, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути неспіврозмірним, тобто явно завищеним порівняно з ціною позову. У зв`язку з цим, суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи.
Згідно зі ст. 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.
За приписами ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.
Отже, розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом, і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має право його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.
У розумінні положень ч. 5 ст. 126 ГПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт.
Разом з тим колегія суддів зазначає, що у постановах об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду Верховного Суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19 та від 22.11.2019 у справі №910/906/18 зазначено, що загальне правило розподілу судових витрат визначене в ч. 4 ст. 129 ГПК України, однак, ч. 5 наведеної норми визначає критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.
Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого ч. 4 ст. 129 ГПК України, визначені також положеннями ч. ч. 6, 7, 9 ст. 129 цього Кодексу.
Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені ч. ч. 5- 7 та 9 ст. 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.
У такому випадку суд, керуючись ч. ч. 5- 7 та 9 ст. 129 ГПК України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення.
Як слідує з матеріалів справи, станом на час ухвалення додаткового рішення від 18.09.2025 у даній справі відповідачем не надано суду заперечень на заяву позивача.
Разом з тим у апеляційній скарзі відповідач зауважує, що 18.09.2025 ним були подані заперечення на заяву позивача про ухвалення додаткового судового рішення, які безпідставно не прийняті судом до уваги.
Колегія суддів дослідивши матеріали справи встановила, що заперечення відповідача на заяву позивача про ухвалення додаткового рішення подано товариством через електронний суд 18.09.2025 об 19:12.
Відповідно до ч. 1, 5 ст. 6 ГПК України у господарських судах функціонує Єдина судова інформаційно-комунікаційна система. Суд направляє судові рішення та інші процесуальні документи учасникам судового процесу до їхніх електронних кабінетів, вчиняє інші процесуальні дії в електронній формі із застосуванням Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи або її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами, в порядку, визначеному цим Кодексом, Положенням про Єдину судову інформаційно-комунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів).
Електронний кабінет - це персональний кабінет (веб-сервіс чи інший користувацький інтерфейс) у підсистемі (модулі) Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи, за допомогою якого особі, яка пройшла електронну ідентифікацію, надається доступ до інформації та сервісів Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи або її окремих підсистем (модулів), у тому числі можливість обміну (надсилання та отримання) документами (в тому числі процесуальними документами, письмовими та електронними доказами тощо) між судом та учасниками судового процесу, а також між учасниками судового процесу. Електронна ідентифікація особи здійснюється з використанням кваліфікованого електронного підпису чи інших засобів електронної ідентифікації, які дають змогу однозначно встановити особу.
Згідно з п. 39 Положення про порядок функціонування окремих підсистем (модулів) Єдиної  судової інформаційно-комунікаційної системи (затверджених рішенням Вищої ради правосуддя 17.08.2021 №1845/0/15-21) документи, що надійшли через Електронний суд, реєструються судами, іншими органами та установами в системі правосуддя в день їх надходження упродовж робочого дня або не пізніше наступного робочого дня, якщо документ надійшов у неробочий час, за загальними правилами реєстрації вхідної кореспонденції, визначеними Положенням про автоматизовану систему документообігу суду та відповідними інструкціями з діловодства в судах чи в інших органах та установах у системі правосуддя.
Враховуючи подання відповідачем заперечень на заяву позивача через електронний суд 18.09.2025 об 19:12, тобто в неробочий час, відповідна заява вважається поданою до суду 19.09.2025. Отже, станом на час ухвалення додаткового судового рішення (18.09.2025) відповідна заява відповідача не була подана до суду. При цьому, слід врахувати, що додаткове судове рішення було ухвалено судом у відповідності до приписів ч. 3 ст. 244 ГПК України, а відповідач мав достатньо часу для подання заперечень проти заяви позивача про ухвалення додаткового рішення (заява про ухвалення додаткового рішення була доставлена до електронного кабінету відповідача 09.09.2025).
За наведеного є безпідставними твердження скаржника про неврахування судом першої інстанції поданих відповідачем заперечень на заяву позивача про ухвалення додаткового судового рішення, позаяк такі заперечення були відсутні в матеріалах справи станом на час ухвалення додаткового рішення.
Як убачається з матеріалів справи, представництво інтересів позивача в суді першої інстанції здійснювала адвокатка Голянська Ю.А. на підставі ордера про надання правничої (правової) допомоги серія ВС №1370665 від 21.05.2025 та договору про надання правничої допомоги №1004 від 01.05.2025 укладеного між позивачем та Адвокатським об`єднанням «Ті Енд Ті Партнерс».
Згідно з п. 1.1. договору клієнт доручає, а адвокатське об`єднання, відповідно до чинного законодавства України, приймає на себе зобов`язання із надання правничої допомоги щодо представницьких повноважень, захисту прав і законних інтересів клієнта в обсязі та на умовах, встановлених цим договором та за домовленістю сторін.
Відповідно до п. 4.1. договору сторони домовились, що вартість послуг адвокатського об`єднання з надання правничої допомоги за цим договором встановлюється в розмірі, що визначається за домовленістю сторін в актах про надання правничої допомоги, які формуються сдвокатським об`єднанням в міру надання правничої допомоги (юридичних послуг) та вручаються безпосередньо клієнту (уповноваженій особі клієнта) або направляються засобами поштового чи комунікаційного зв`язку за його місцезнаходженням. В цілях виконання цього договору, вартість окремих послуг адвокатського об`єднання може бути погоджена шляхом підписання додаткової угоди. Сторони дійшли згоди, що акти про надання правничої допомоги повинні містити детальний опис виконаних робіт з розрахунком кількості робочих годин та вартості таких послуг, відомості про звітний період, номер справи, місця надання правничої допомоги. Моментом отримання акту клієнтом є дата, зазначена в розписці уповноваженої особи клієнта, повідомленні про вручення рекомендованого або цінного з описом поштового відправлення, підтвердженні надіслання засобами комунікаційного зв`язку (факсом, електронною поштою, тощо). Сторони домовилися, що якщо поштове повідомлення про надіслання акту про надання правничої допомоги повернеться адвокатському об`єднанню, то, незалежно від причини такого повернення (відсутність клієнта за його місцезнаходженням, клієнт відмовився від отримання листа, тощо), клієнт вважається таким, що отримав акт про надання правничої допомоги за цим договором належним чином.
Згідно з п. 4.2. договору акти про надання правової допомоги повинні бути розглянуті, підписані, завірені печаткою (за наявністю) та повернуті Клієнтом адвокатському об`єднанню протягом 2 (двох) робочих днів з моменту отримання у спосіб, визначений п. 4.1. цього договору.
Відповідно до п. 4.7. договору сторони домовились, що після одержання адвокатським об`єднанням від клієнту акту про надання правничої допомоги та у випадках, визначених п. 4.3. цього договору, адвокатське об`єднання формує і направляє на адресу клієнта чи безпосередньо надає клієнту рахунок на оплату послуг, а клієнт бере на себе зобов`язання забезпечити оплату послуг адвокатського об`єднання на підставі рахунку протягом 10 (десяти) робочих днів з дня набрання законної сили рішенням суду у справі, що вказана в акті про надання правничої допомоги.
01.05.2025 між сторонами укладено додаткову угоду №1 до договору, згідно якої сторони погодили вартість окремих послуг адвокатського об`єднання за договором.
Так, згідно п. 1.1. додаткової угоди вартість однієї робочої години адвокатського об`єднання з підготовки, написання та подачі процесуальних документів в межах надання правничої допомоги клієнту становить 35% від розміру мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому адвокатським об`єднанням надається відповідна правова допомога.
В підтвердження наданих послуг 08.09.2025 між клієнтом та адвокатським об`єднанням підписано акт про надання правової допомоги №01, у відповідності до якого адвокатським об`єднанням було надано клієнту правову допомогу (юридичні послуги) в межах розгляду справи №920/710/25 вартістю 19880 грн, а саме: підготовка, написання і подача позовної заяви з загальною кількістю витраченого часу - 8 робочих годин.
Північний апеляційний господарський суд зазначає про те, що матеріалами справи підтверджується факт надання позивачу адвокаткою Голянською Ю.А. зазначених в акті послуг. 
Однак, за твердженнями відповідача, адвокатка Голянська Ю.А. не мала повноважень на представництво інтересів Товариства з обмеженою відповідальністю «Дім Тек «Сервіс» в суді першої інстанції, оскільки ордер на надання правничої допомоги серії ВС №1370665 не містить зазначення місця його видачі, місця видачі посвідчення адвоката та місця договору. Суд апеляційної інстанції не погоджується з даними доводами відповідача та вважає їх безпідставними, з огляду на наступне.
Відповідно до п. 2 ч. 4. ст. 60 ГПК України повноваження адвоката як представника підтверджуються ордером, виданим відповідно до Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність".
Згідно ч. 2 ст. 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" ордер - письмовий документ, що у випадках, встановлених цим Законом та іншими законами України, посвідчує повноваження адвоката на надання правничої допомоги. Ордер видається адвокатом, адвокатським бюро або адвокатським об`єднанням та повинен містити підпис адвоката. Рада адвокатів України затверджує типову форму ордера.
У відповідності до п. 12.5 Положення про ордер на надання правничої (правової) допомоги, затвердженого рішенням Ради адвокатів України №41 від 12.04.2019, ордер містить наступні реквізити: прізвище, ім`я, по батькові адвоката, який надає правничу допомогу на підставі ордера, номер та дату його свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, найменування органу, який його видав (КДКА відповідного регіону, з 01.01.2013 року радою адвокатів відповідного регіону); номер посвідчення адвоката України, ким та коли воно видане.
Дослідивши наявний в матеріалах справи ордер про надання правничої (правової) допомоги серії ВС №1370665 від 21.05.2025 адвокатки Голянської Ю.А. суд встановив, що він має всі обов`язкові реквізити, зокрема, номер та дату видачі посвідчення адвоката, дату та номер договору, а також дату видачі ордеру, а відтак повноваження адвокатки Голянської Ю.А. підтверджено у встановленому законом порядку.
Стосовно доводів скаржника про те, що заявлена позивачем до стягнення сума витрат на правничу допомогу є значно більшою ніж заявлена у попередньому розрахунку, вказані витрати не відповідають критерію реальності та розумності їхнього розміру, суд зазначає наступне.
Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 124 ГПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.  Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.
Колегія суддів зазначає, що Велика Палата Верховного Суду в п. 21 додаткової постанови від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.
Поряд з цим, відповідно до ч. 6 ст. 129 ГПК України якщо сума судових витрат, заявлена до відшкодування, істотно перевищує суму, заявлену в попередньому (орієнтовному) розрахунку, суд може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні судових витрат в частині такого перевищення, крім випадків, якщо сторона доведе, що не могла передбачити такі витрати на час подання попереднього (орієнтовного) розрахунку.
Як слідує з матеріалів справи, у попередньому (орієнтовному) розрахунку витрат на професійну правничу допомогу, який було долучено до позовної заяви, позивач зазначив, що очікує понести наступні витрати на правову допомогу у звязку із розглядом справи в суді першої інстанції:
- за підготовку, написання та подання позовної заяви - 10000 грн;
- за участь представника у судовому засіданні - 2000 грн за кожне судове засідання;
- за підготовку, написання та подання відповіді на відзив, письмових пояснень - 5000 грн;
- за подання клопотань, заяв та інших документів необхідних для розгляду справи - 3000 грн за кожен документ;
- за подання адвокатських запитів - 3000 грн за кожен запит;
- за підготовку, написання та подання апеляційної/касаційної скарги або відзиву - 7000 грн.
У відповідності до матеріалів справи, позивачем було подано до суду першої інстанції лише одну заяву по суті спору - позовну заяву. Відтак, витрати позивача на правову допомогу понесені в суді першої інстанції становлять 10000 грн, згідно попереднього розрахунку наданого товариством.
Проте у заяві про ухвалення додаткового судового рішення позивач збільшив заявлений у попередньому розрахунку розмір витрат на підготовку, написання та подання позовної заяви, та заявив до стягнення 19880 грн витрат на професійну правничу допомогу.
Отже, позивач, відповідно до ч. 6 ст. 129 ГПК України станом на 09.09.2025 (звернення до суду із заявою про відшкодування витрат на правову допомогу) повинен був навести належне обґрунтування та відповідно, довести обставини того, що його адвокат, станом на час подання попереднього (орієнтовного) розрахунку витрат на професійну правничу допомогу разом з позовною заявою не врахував певні витрати на підготовку позовної заяви, які суттєво перевищують розмір витрат зазначених у попередньому розрахунку за надану послугу.
Натомість, матеріали справи свідчать, що заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Дім Тек «Сервіс» про ухвалення додаткового рішення взагалі не містить будь-яких пояснень та обґрунтувань щодо такого перевищення. Отже, позивачем не доведено суду обставин того, що станом на 21.05.2025 (коли позовна заява вже була підготовлена та подана до суду) йому не було відомо про таке перевищення та він не міг передбачити вказаних обставин.
Як вже було зазначено, позивач поніс витрати на правову допомогу у даній справі лише за однією послугою - за підготовку, написання та подання позовної заяви, що дає підстави дійти висновку про обізнаність позивача щодо її вартості станом на 21.05.2025 (подання позовної заяви) у розмірі 10000 грн. Тоді як вартість відповідної послуги станом на 09.09.2025 вже становила 19880 грн 
Отже, оскільки позивачем не було подано до суду доказів щодо обґрунтованості перевищення суми визначеної у попередньому розрахунку до суми судових витрат, у суду першої інстанції були відсутні підстави для стягнення суми, яка значно перевищує розмір заявлений Товариством з обмеженою відповідальністю «Дім Тек «Сервіс» на час подання попереднього (орієнтовного) розрахунку.
Разом з цим, на переконання апеляційного суду, перевищення позивачем у заяві про ухвалення додаткового рішення суми витрат на професійну правничу допомогу є істотним в розумінні ч. 6 ст. 129 ГПК України, оскільки перевищує заявлену позивачем у попередньому (орієнтовному) розрахунку суму витрат на професійну правничу допомогу майже вдвічі (19880 грн проти 10000 грн), а позивач не обґрунтував та не довів обставин того, що не міг передбачити витрати на надання послуги (підготовку позовної заяви), зазначених в акті про надання правової допомоги №01 від 08.09.2025.
З огляду на зазначене вище, враховуючи правову кваліфікацію спірних правовідносин, керуючись ч. 6 ст. 129 ГПК України, колегія суддів вважає, що у даному випадку позивачем не доведено, що дійсними і необхідними, які відповідають критерію реальності таких витрат і розумності їхнього розміру, виходячи з обставин даної справи, є витрати позивача на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції у розмірі 19880 грн. А відтак, з огляду на часткове задоволення позовних вимог, заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Дім Тек «Сервіс» про ухвалення додаткового рішення підлягає частковому задоволенню у розмірі 9998 грн (99,98% від 10000 грн попереднього розрахунку).
З огляду на вказані обставини, колегія суддів вважає слушними доводи апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «ВВМ Трейдінг» щодо неповного з`ясування судом першої інстанції всіх обставин справи під час розгляду поданої позивачем заяви про ухвалення додаткового рішення, які знайшли своє підтвердження під час апеляційного перегляду додаткового рішення Господарського суду Сумської області від 18.09.2025 у справі №920/710/25.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.
Враховуючи все вищевикладене в сукупності, оскільки судом першої інстанції при розгляді заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Дім Тек «Сервіс» про ухвалення додаткового судового рішення не було з`ясовано всіх обставин справи та порушено норми процесуального, що призвело до ухвалення помилкового рішення, Північний апеляційний господарський суд дійшов висновку про наявність підстав для скасування додаткового рішення Господарського суду Сумської області від 18.09.2025 у справі №920/710/25 з прийняттям нового рішення про часткове задоволення заяви позивача. Апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «ВВМ Трейдінг» підлягає частковому задоволенню.
Розподіл судових витрат у зв`язку з розглядом апеляційної скарги на додаткове рішення судом не здійснюється, оскільки сплата судового збору за подання апеляційної скарги на додаткове рішення Законом України «Про судовий збір» не передбачена.

Керуючись ст. ст. 267 - 285 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ВВМ Трейдінг» на рішення Господарського суду Сумської області від 03.09.2025 у справі №920/710/25 у справі №910/12623/24 залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду Сумської області від 03.09.2025 у справі №920/710/25 у справі №910/12623/24 залишити без змін.
3. Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на скаржника.
4. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ВВМ Трейдінг» на додаткове рішення Господарського суду Сумської області від 18.09.2025 у справі №920/710/25 задовольнити частково.
5. Додаткове рішення Господарського суду Сумської області від 18.09.2025 у справі №920/710/25 скасувати та прийняти нове рішення.
6. Заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Дім Тек «Сервіс» про ухвалення додаткового рішення задовольнити частково.
7. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ВВМ Трейдінг» (вул. Покровська, буд. 3/1, м. Суми, 40000, код ЄДРПОУ 36550783) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Дім Тек «Сервіс» (вул. Бандери С., буд. 1, кв. 30, м. Новояворівськ, Яворівський р-н, Львівська обл., 81053, код ЄДРПОУ 36248957) 9998 (дев`ять тисяч дев`ятсот дев`яносто вісім) грн витрат на професійну правничу допомогу.
8. В іншій частині в задоволенні заяви відмовити.
9. Видачу наказу доручити Господарському суду Сумської області.
10. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Головуючий суддя                                                            В.В. Шапран 

Судді                                                                                В.В. Андрієнко

                                                                                С.І. Буравльов