ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
79010, м.Львів, вул.Личаківська,81
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"22" січня 2026 р. Справа № 907/734/25

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючої судді Орищин Г.В.
суддів Галушко Н.А.
Желіка М.Б.,
секретар судового засідання Хом`як Х.А.
розглянув апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Євродор Сіті»
на рішення Господарського суду Закарпатської області від 08.09.2025 (повне рішення складено 08.09.2025, суддя Лучко Р.М.)
у справі № 907/734/25
за позовом Приватного підприємства «Євроімекс-Інвест»
до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Євродор Сіті»
про стягнення 686 974,88 грн

За участю представників:
від позивача – Порада С.В. (в режимі відеоконференцзв`язку)
від відповідача – не з`явився

Господарський суд Закарпатської області у рішенні від 08.09.2025 ухвалив: - задоволити позов Приватного підприємства «Євроімекс-Інвест»; - стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Євродор Сіті» 535 695,78 грн заборгованості, 19 107,45 грн 3% річних, 92 171,64 грн інфляційних втрат та 8243,70 грн судового збору.
Не погодившись із зазначеним рішенням місцевого господарського суду, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку, подавши апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати рішення Господарського суду Закарпатської області від 08.09.2025 у цій справі та ухвалити нове рішення, яким повністю відмовити у задоволенні позову.
Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Західного апеляційного господарського суду від 29.09.2025, склад колегії з розгляду справи № 907/734/25 визначено: головуючий суддя Орищин Г.В., судді Галушко Н. А., Желік М.Б. 
Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 21.10.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Євродор Сіті», поданою на рішення Господарського суду Закарпатської області від 08.09.2025 у справі № 907/734/25.
03.11.2025 на адресу Західного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи № 907/734/25. 
При ухваленні оскаржуваного рішення місцевий господарський суд виходив з того, що відповідач не виконав своїх зобов`язань за договором поставки № 18-03/2024 від 18.03.2024 щодо повної оплати отриманої продукції у встановлені строки. Суд визнав обґрунтованою часткову відмову позивача від позову щодо суми 40 000,00 грн і закрив провадження в цій частині, водночас, стягнувши з відповідача залишкову заборгованість за договором у розмірі 535695,78 грн, 3% річних у розмірі 19 107,45 грн та інфляційні втрати у сумі 92171,64 грн, зазначивши у рішенні, що 3% річних нараховуються до моменту виконання рішення з урахуванням часткових платежів і залишку заборгованості.
Відповідач в апеляційній скарзі, зокрема, зазначив, що суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права, оскільки не врахував, що сторони при укладенні договору поставки № 18-03/2024 від 18.03.2024 не досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Зокрема, ціна продукції відповідно до умов договору мала визначатися виключно додатковими угодами, які фактично не укладалися. Крім того, рахунки на здійснення попередньої оплати відповідачу не направлялися, а замовлення на поставку продукції належним чином не узгоджувалися. За таких обставин, поставка товару здійснювалася на підставі фактичних домовленостей сторін, у зв`язку з чим, умова договору щодо 100% попередньої оплати не могла застосовуватися, а нарахування 3% річних та інфляційних втрат є безпідставним.
Скориставшись своїм правом, наданим ст. 263 ГПК України, Приватним підприємством «Євроімекс-Інвест» подано відзив на апеляційну скаргу, в якому він покликається, зокрема, на таке: 
Відсутність у договорі фіксованої ціни не свідчить про непогодження істотної умови, оскільки згідно вимог Цивільного кодексу України, ціна визначається виходячи зі звичайних цін на аналогічний товар на момент укладення договору, а підписання відповідачем видаткових накладних із зазначенням вартості кожної партії підтверджує акцепт ціни та фактичне узгодження істотної умови договору. Закон прямо визначає момент виникнення обов`язку з оплати товару, тому ч.2 ст.530 ЦК України не застосовується. Пунктом 4.4 договору передбачена 100% попередня оплата протягом 3 банківських днів, проте поставка окремих партій без передоплати є реалізацією права позивача на зустрічне виконання зобов`язання, а з моменту прийняття товару відповідач зобов`язаний його оплатити. 
Підписання видаткових накладних відповідачем підтверджує виникнення обов`язку з оплати, а визначення позивачем першого дня прострочення наступним після поставки є правомірним; розмір 3% річних та інфляційних втрат визначений коректно, контрозрахунок відповідачем не надано. Прийняття товару та часткова оплата свідчать про визнання належного виконання зобов`язань, тому посилання на інший порядок оплати є непослідовною та недобросовісною поведінкою, що не може служити підставою для ухилення від обов`язку. 
У відзиві на апеляційну скаргу позивачем також заявлено про судові витрати на правничу допомогу, докази яких будуть надані після ухвалення рішення у справі.
Процесуальний хід розгляду апеляційної скарги відображено у відповідних ухвалах Західного апеляційного господарського суду.
В судове засідання, в режимі відеоконференцзв`язку, з`явився представник позивача, який підтримав доводи та заперечення, викладені у відзиві на апеляційну скаргу.
Розглянувши матеріали справи, дослідивши наявні у справі докази в сукупності з апеляційною скаргою та відзивом на неї, судова колегія встановила наступне: 
18.03.2024 між Приватним підприємством «Євроімекс-Інвест» (позивач, за договором – постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Євродор Сіті» (відповідач, за договором – покупець) укладено договір поставки № 18-03/2024. 
За умовами вказаного договору, постачальник зобов`язується передати у встановлений строк (строки) асфальтобетонні суміші (продукція) у власність покупця, а покупець, в свою чергу, зобов`язується прийняти продукцію і сплатити за неї грошову суму на умовах, викладених у цьому договорі (п.1.1). Кількість, асортимент продукції, що постачається за цим договором, вказується п.4.1.1 даного договору (суміші гарячі крупнозернистого щільного асфальтобетону тип А1, непреривчастої гранулометрії, суміші гарячі дрібнозернистого щільного асфальтобетону тип Б, непереривчастої гранулометрії, інші суміші асфальтобетонні згідно замовлення) (п.1.2). Поставка здійснюються партіями, по факту отримання та узгодження відповідних замовлень покупця (п.3.4). Право власності на продукцію, а з ним і ризик випадкового знищення або пошкодження продукції переходить від постачальника до покупця в момент фактичної передачі продукції, який визначається моментом підписання уповноваженим представником покупця відповідної видаткової накладної в місці поставки продукції (п. 3.6). Прийом-передача продукції по кількості та якості здійснюється відповідно до вимог чинного законодавства: по кількості - згідно видаткової накладної, по якості - згідно даних протоколу випробування якості на продукцію (п.3.7). Ціна продукції узгоджується та вказується сторонами у замовленнях, відповідно до п. 3.2-3.3. даного договору (п.4.1). Загальна ціна продукції, що буде постачатися по договору, дорівнює сумарній вартості всіх партій поставок продукції покупцю. Вартість кожної партії продукції зазначається у відповідній видатковій накладній (п.4.2). Оплата за продукцію здійснюється покупцем на умовах 100% попередньої оплати на протязі 3 (трьох) банківських днів з дати отримання рахунку-фактури. За домовленістю сторін, можуть бути передбачені інші умови оплати за продукцію (п.4.4). Покупець здійснює оплату за продукцію шляхом перерахування безготівкових грошових коштів на поточний рахунок постачальника (п.4.5). Датою оплати за продукцію вважається дата зарахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника (п.4.6). Цей договір вступає в силу з моменту його підписання уповноваженими представниками обох сторін і скріплення відтисками їхніх печаток та діє до 31 грудня 2024 року, але, в будь-якому випадку, до повного виконання сторонами зобов`язань, передбачених даним договором (п.8.1).
Відповідно до умов зазначеного договору, постачальник здійснив передачу товару (асфальтобетон, бітумна емульсія, суміш) за видатковими накладними: № ПП-0000688 від 16.07.2024 на суму 653 299,90 грн; № ПП-0000620 від 22.07.2024 на суму 200 249,96 грн; № ПП-0000686 від 30.07.2024 на суму 5 448,96 грн; № ПП-0000891 від 23.09.2024 на суму 136 629,00 грн та № ПП-000064 від 23.09.2024 на суму 768,00 грн. 
Проте, відповідач не в повному обсязі виконав свої зобов`язання щодо оплати вартості переданої йому за договором продукції. Зокрема, з врахуванням часткової оплати 313 500,00 грн та наявної передоплати в розмірі 107 200,04 грн, в останнього утворилась заборгованість в розмірі 575695,78 грн. 
Враховуючи невиконання відповідачем взятих на себе за договором зобов`язань, позивач звернувся до господарського суду з позовом про стягнення з нього заборгованості.
В процесі розгляду справи, відповідачем сплачено частину суми основного боргу в розмірі 40 000,00 грн відповідно до платіжної інструкції № 938 від 16.07.2025. 
Перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла наступних висновків:
Згідно з ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
У відповідності до ч.1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
В даному випадку, між сторонами виникло господарське зобов`язання на підставі договору поставки договір поставки № 18-03/2024 від 18.03.2024. 
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 ЦК України).
У відповідності до ст. 632 ЦК України, ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом. Зміна ціни в договорі після його виконання не допускається. Якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору.
Суд зазначає, що двосторонній характер договору поставки зумовлює взаємне виникнення у кожної зі сторін прав та обов`язків. З укладенням такого договору постачальник бере на себе обов`язок передати у власність покупця товар належної якості і водночас набуває права вимагати його оплати, а покупець зі свого боку набуває права вимагати від постачальника передачі цього товару та зобов`язаний здійснити оплату. Аналогічну правову позицію викладено, зокрема, в постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.06.2022 у справі № 922/2115/19.
Згідно з ч.1 ст. 692 ЦК України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів. 
У відповідності до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Статтею 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Згідно зі ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Згідно ст. 614 ЦК України, особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.
Якщо боржник добровільно здійснює часткову сплату, він демонструє визнання наявності основного зобов`язання. Спроба пізніше стверджувати, що договору не існувало, порушує принцип добросовісності. Аналогічну правову позицію викладено, зокрема у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 21.01.2025 у справі № 910/299/24.
Як вбачається з наявних у матеріалах справи доказів, відповідач не виконав належним чином покладений на нього договором обов`язок щодо своєчасної та повної оплати отриманої продукції. Станом на дату звернення позивача з позовом, за відповідачем обліковувалася заборгованість за поставлений товар у загальному розмірі 575 695,78 грн. Вказана сума визначена з урахуванням часткової оплати вартості продукції, а також наявності у покупця передоплати у розмірі 107 200,04 грн. Належних та допустимих доказів, які б спростовували зазначені обставини відповідачем не надано.
Доводи апелянта щодо відсутності погодженої сторонами ціни договору колегія суддів відхиляє як безпідставні, оскільки відповідно до п.4.2 договору, вартість кожної окремої партії продукції визначається у відповідній видатковій накладній, тоді як загальна ціна договору формується як сума вартостей усіх поставлених партій товару. Водночас, відповідач не надав жодного доказу на підтвердження того, що ціна продукції, погоджена сторонами у замовленнях згідно з п. п. 3.2– 3.3 договору, відрізнялася від ціни, зазначеної у видаткових накладних, на підставі яких товар був переданий покупцю.
Колегією суддів також враховано, що під час розгляду справи судом першої інстанції відповідачем було здійснено часткову сплату заборгованості у розмірі 40 000,00 грн, що свідчить про фактичне визнання існування основного грошового зобов`язання за договором та узгоджується з принципом добросовісності учасників цивільних правовідносин.
Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції, перевіривши доводи апеляційної скарги та оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, дійшов висновку про обґрунтованість та правомірність вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості.
Щодо заявлених до стягнення інфляційних втрат та 3% річних, колегія суддів зазначає наступне:
Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України, в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За змістом наведеної норми закону, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.
Беручи до уваги встановлений факт прострочення відповідачем виконання грошового зобов`язання, колегія суддів дійшла висновку, що заявлені позивачем вимоги про стягнення інфляційних втрат та 3% річних є обґрунтованими, відповідають характеру спірних правовідносин та підлягають задоволенню.
За змістом ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
За змістом ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
З врахуванням викладеного вище в сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення ухвалене відповідно до норм чинного законодавства та встановлених обставин справи.
Арґументи, наведені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків суду першої інстанції, не доводять порушення або неправильного застосування судом під час розгляду справи норм матеріального та процесуального права, а тому не можуть бути підставою для зміни чи скасування ухваленого у цій справі рішення.
Судові витрати, у відповідності до ст. 129 ГПК України, покладаються на скаржника.
Керуючись ст. 129, 269, 270, 275, 276, 282, 284 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні вимог апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Євродор Сіті» відмовити.
Рішення Господарського суду Закарпатської області від 08.09.2025 у справі № 907/734/25 залишити без змін.
Судові витрати за подання апеляційної скарги покласти на скаржника.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню не підлягає.
Справу повернути в Господарський суд Закарпатської області.

Повний текст постанови складено 02.02.2026.

Головуюча суддя Г.В. Орищин

суддя Н.А. Галушко

суддя М.Б. Желік