ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

21 січня 2026 року 	м. Дніпро	справа № 160/10374/25	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
головуючого - судді Олефіренко Н.А. (доповідач),
суддів: Божко Л.А., Дурасової Ю.В., 
за участю секретаря судового засідання Соловей Л.О.
за участю представників: позивача – Шпакова О.С., відповідача – Бобровстка К.О., Осипенко Д.Г., Павлушко В.Б.
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, в залі судового засідання Третього апеляційного адміністративного суду в м. Дніпрі апеляційну скаргу Південно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції, Міністерства юстиції України на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29.10.2025 та апеляційну скаргу Міністерства юстиції України на ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07.11.2025 в адміністративній справі №160/10374/25 за позовом ОСОБА_1 до Південно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції, Міністерства юстиції України, третя особа: ОСОБА_2 про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку,- 

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою, в якій просить визнати протиправним та скасувати наказ № 264/к від 13.02.2025 року “Про внесення змін до штату Південно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції”; визнати протиправним та скасувати наказ № 549/к від 18.03.2025 року “Про призначення”, яким було призначено ОСОБА_2 на посаду начальника Південно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції; поновити ОСОБА_1 на посаді начальника Південно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції.
В обґрунтування позовної заяви зазначено, що позивач з 10.09.2020 року обіймав посаду начальника Південно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції. Наказом № 264/к від 13.02.2025 року “Про внесення змін до штату Південно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції” скорочено посаду начальника Південно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції зі званням “генерал-лейтенант внутрішньої служби” та введено посаду начальника з категорією посади державний службовець “Б”. 06.03.2025 року позивач отримав попередження про наступне вивільнення. Не зважаючи на те що позивач не був фактично звільнений з посади, 20.03.2025 року на посаду начальника Південно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції призначено іншу особу ОСОБА_2 .
Вважає протиправними накази № 264/к від 13.02.2025 року “Про внесення змін до штату Південно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції” та № 549/к від 18.03.2025 року “Про призначення”, яким було призначено ОСОБА_2 на посаду начальника Південно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції та просить поновити його на посаді, оскільки фактично від виконання обов`язків начальника його було відсторонено.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29 жовтня 2025 року вимоги позову задоволено частково: визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства юстиції України №918/к від 06.05.2025 року “Про звільнення” ОСОБА_1 з посади начальника Південно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції з 07.05.2025 року. Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника Південно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції з 07.05.2025 року. Зобов`язано Південно-Східне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції нарахувати та виплатити ОСОБА_1 різницю у грошовому забезпеченні по відношенню до середнього заробітку, що була недоплачена в період часу з 20.03.2025 року по 07.05.2025 року. Стягнуто з Південно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 08.05.2025 року по 29.10.2025 року у розмірі 281 065,75 грн.
В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.
Апеляційна скарга надійшла від Міністерства юстиції України та від Південно-Східне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції, в яких вказуючи на порушення норм права та невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, просять скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити. Відповідачі стверджують, що у зв`язку зі зміною структури цього управління було внесено зміни до його штату, унаслідок чого посада начальника Південно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції скорочено. Вважає, що Мін`юстом не допущено порушень прав позивача, спірні накази прийнято з дотриманням приписів чинного законодавства України.
Крім того, ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07.11.2025 допущено до негайного виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29.10.2025 року у справі № 160/10374/25 в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника Південно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції з 07.05.2025 року та в частині стягнення з Південно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць у розмірі 48 182,70 грн.
Ухвала Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07.11.2025 вмотивована тим, що оскільки рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29.10.2025 року у цій справі поновлено позивача на посаді та стягнуто з Південно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу, є необхідним на підставі статті 371 Кодексу законів про працю України допустити до негайного виконання рішення суду від 29.10.2025 року у справі № 160/10374/25 в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника Південно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції з 07.05.2025 року та в частині стягнення з Південно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць у розмірі 48 182,70 грн.
Не погодившись із ухвалою Міністерство юстиції України подало апеляційну скаргу.
Мотивуючи вимоги апеляційної скарги вказує, що суд не наділений повноваженнями постановляти ухвали, у вигляді додаткового рішення, про допущення рішень до негайного виконання, крім чітко визначених випадків, оскільки існують категорії справ в яких негайне виконання передбачено законодавством і не потребує вирішення такого питання судом. Мін`юст вважає, що 07.11.2025 суд, в судовому засіданні призначеному задля розгляду питання про ухвалення додаткового рішення, в порядку приписів статті 252 КАС України, не міг вирішувати питання щодо звернення до негайного виконання рішення, що призвело до постановлення ухвали про звернення рішення до негайного виконання, яка не передбачена КАС України. Таким чином, Мін`юст приходить до висновку, що постановлена Дніпропетровським окружним адміністративним судом ухвала від 07.11.2025, є такою що прийнята з порушенням норм процесуального права, а тому підлягає скасуванню.
В судовому засіданні представники відповідачів апеляційні скарги підтримали, просять суд апеляційні скарги задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати. 
В судовому засіданні представник позивача проти апеляційної скарги заперечив, вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, а апеляційні скарги безпідставними. Просить в задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що такі не підлягають задоволенню з наступних підстав.
Також, колегія суддів зазначає про неможливість окремого розгляду апеляційних скарг, як на основне рішення так і на ухвалу прийняту в порядку ст. 252 КАС України, оскільки питання негайного виконання рішення є його невід`ємною частиною та стосується безпосередньо процесу реалізації судового рішення. Вирішення питання про негайне виконання при постановленні рішення забезпечує його цілісність та ефективність правового захисту.
Колегією суддів з`ясовано, Наказом Міністерства юстиції України №№2682/к від 10.09.2020 року «Про переміщення» призначено підполковника ОСОБА_1 на посаду начальника Південно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції в порядку просування по службі.
Наказом Міністерства юстиції України №№264/к від 13.02.2025 року «Про внесення змін до штату Південно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції» внесено до штату Південно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 27.05.2020 року №1850/к «Про затвердження штату Південно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції (зі змінами), зміни, що додаються.
Відповідно змін до штату Південно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції скорочується посада начальника категорії (граничного спеціального звання) генерал-лейтенант внутрішньої служби та вводиться посада начальника категорії (граничного спеціального звання) державний службовець категорії «Б».
Всього по штату Південно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції скорочується 1 посада та вводиться 1 посада.
28.02.2025 року позивачу адресовано попередження в якому зазначено, що відповідно наказу Міністерства юстиції України №№264/к від 13.02.2025 року «Про внесення змін до штату Південно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції» посада начальника Південно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції, яка заміщується особою вищого начальницького складу з граничним званням «генерал-лейтенант внутрішньої служби», скорочується. Запропоновано продовжити проходження служби в системі Державної кримінально-виконавчої служби України на одній із запропонованих вакантних посад (список додається). У разі згоди на призначення на одну із запропонованих вакантних посад необхідно подати відповідний рапорт. Якщо ним не буде обрано жодної з запропонованих вакантних посад, його буде звільнено із займаної посади та зі служби в Державній кримінально-виконавчій службі України на підставі частини 5 статті 23 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» та пункту 4 частини 1 статті 77 Закону України "Про Національну поліцію".
06.03.2025 року позивач отримав попередження №29921/33331-32-25/14.
Наказом Міністерства юстиції України №№549/к від 18.03.2025 року “Про призначення” призначено ОСОБА_2 на посаду начальника Південно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції з 20.03.2025 року.
Наказом Міністерства юстиції №918/к від 06.05.2025 року “Про звільнення” звільнено з 07.05.2025 року з Державної кримінально-виконавчої служби України полковника внутрішньої служби ОСОБА_1 з посади начальника Південно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції у зв`язку зі скороченням штату або проведенням організаційних заходів відповідно до частини п`ятої статті 23 Закону України “Про Державну кримінально-виконавчу службу України” та пункту 4 частини першої статті 77 Закону України "Про Національну поліцію"
Підстава: наказ Міністерства юстиції України №№264/к від 13.02.2025 року “Про внесення змін до штату Південно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції”, попередження від 28.02.2025 року №29921/3333-32-25/14.7 зі списком вакантних посад, що пропонуються для проходження служби в системі Державної кримінально-виконавчої служби України із ознайомленням ОСОБА_1 06 березня 2025 року, пропозиції вакантних посад для проходження служби в системі Державної кримінально-виконавчої служби України від 30.04.2025 року №61378/73507-32-25/14.7, акт про відмову від ознайомлення з пропозиціями вакантних посад для проходження служби в системі Державної кримінально-виконавчої служби України від 05.05.2025 року.
Не погодившись з прийнятими наказами про внесення змін до штату, про своє звільнення з посади та призначення на посаду іншої особи, позивач звернувся до суду із цим позовом.
Суд першої інстанції дійшов висновку, що наказ Мін`юста від 06 травня 2025 року № 918/к "Про звільнення ОСОБА_1 " не відповідає вимогам статті 87 Закону України "Про державну службу", оскільки посада начальника Південно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції, яка належить до посад державної служби категорії "Б" і яку займав позивач, не була скорочена. Крім того, відповідачами під час вивільнення позивача не було дотримано відповідної процедури, оскільки до моменту звільнення позивача 06.05.2025 року, на посаду яка ще не звільнена від призначеного на неї державного службовця, призначено наказом від 18.03.2025 року іншу особу.
Частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частина шоста статті 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.
Закон України від 10 грудня 2015 року №889-VІIІ "Про державну службу" (Закон №889-VIІІ) визначає принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях.
Відповідно до частини другої та третьої статті 5 Закону №889-VIІІ відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом, а дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.
Підстави для припинення державної служби встановлено статтею 83 Закону №889-VIІІ, а пунктом 4 частини першої цієї статті визначено, що державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення.
Статтею 62 Закону №889-VIII передбачено, що державний службовець зобов`язаний виконувати обов`язки, визначені статтею 8 цього Закону, а також не допускати вчинків, несумісних із статусом державного службовця; виявляти високий рівень культури, професіоналізм, витримку і тактовність, повагу до громадян, керівництва та інших державних службовців.
Відповідно до частини першої статті 64 Закону №889-VIII за невиконання або неналежне виконання посадових обов`язків, визначених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами у сфері державної служби, посадовою інструкцією, а також порушення правил етичної поведінки та інше порушення службової дисципліни державний службовець притягається до дисциплінарної відповідальності у порядку, встановленому цим Законом.
Згідно із частиною першою статті 65 Закону №889-VIII підставою для притягнення державного службовця до дисциплінарної відповідальності є вчинення ним дисциплінарного проступку, тобто протиправної винної дії або бездіяльності чи прийняття рішення, що полягає у невиконанні або неналежному виконанні державним службовцем своїх посадових обов`язків та інших вимог, встановлених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами, за яке до нього може бути застосоване дисциплінарне стягнення.
Згідно з пунктом 5 частини другої статті 65 Закону № 889-VIII дисциплінарним проступком є невиконання або неналежне виконання посадових обов`язків, актів органів державної влади, наказів (розпоряджень) та доручень керівників, прийнятих у межах їхніх повноважень. 
Аналізуючи підстави звільнення суд звертає увагу на зазначену норму Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України», при цьому, відповідно до законодавства частина 5 статті 23 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» сама по собі не містить переліку підстав для звільнення, а є відсильною нормою.
Вказана норма встановлює, що на осіб рядового і начальницького складу ДКВС поширюється порядок і умови проходження служби, передбачені для поліцейських, а також поширюється соціальний захист, визначений Законом України «Про Національну поліцію».
Оскільки частина 5 статті 23 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» відсилає до поліцейського законодавства, фактичне звільнення проводиться за підставами, визначеними у статті 77 Закону України «Про Національну поліцію».
В даному випадку звільнення відбулося на підставі пункту 4 частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» (у зв`язку зі скороченням штатів або реорганізацією).
Таким чином, у наказах про звільнення зазначаються обидві норми: спочатку ч. 5 ст. 23 ЗУ «Про ДКВС» (як підставу застосування поліцейських правил), а потім конкретний пункт статті 77 ЗУ «Про Національну поліцію».
Крім цього, матеріали справи містять факти призначення на посаду ОСОБА_2 , тоді як позивача ще не було звільнено. 
Посада вважається вакантною лише з наступного дня після звільнення попереднього працівника. Призначення на «зайняту» посаду призводить до того, що на одному штатному місці опиняється двоє осіб, що не передбачено законом.
Якщо позивача ще не звільнено, він має законне право на виконання своїх обов`язків та отримання заробітної плати.
Наявність нового призначення в цей період свідчить про наперед сформоване рішення про звільнення, що в такому випадку може трактуватися як ознака упередженості або незаконності звільнення.
Таким чином, фактично посада, яку займав позивач, не була звільнена, у разі призначення нового працівника на посаду, яку ще обіймає інша особа (до її офіційного звільнення), є грубим порушенням трудового законодавства. 
Отже, прийняття нового працівника на посаду, яка фактично не є вільною, є підставою для визнання такого призначення недійсним або свідченням порушення процедури звільнення попереднього працівника.
Вирішуючи питання про обґрунтованість вимог поданих апеляційних скарг, колегія суддів виходить з наступного.
Наказ від 13 лютого 2025 року № 204/к, яким внесено зміни до штату Південно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції (зокрема, скорочено посаду начальника управління), прийнято Державним секретарем відповідно до абзацу 2 частини сьомої статті 13 Закону України "Про центральні органи виконавчої влади" та у зв`язку із затвердженням структури Південно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції.
При цьому, як встановлено та підтверджено матеріалами справи, відповідно до структури Південно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції, посада, яку займав позивач, фактично перейменована на – з начальника міжрегіонального управління, яка заміщувалася особою вищого начальницького складу з граничним спеціальним званням «генерал-лейтенант внутрішньої служби» на начальника міжрегіонального управління, яка віднесена до посад державної служби категорії «Б».
Різниця між цими посадами полягає у правовому статусі особи, яка її обіймає, порядку проходження служби та системі оплати праці.
Особа вищого начальницького складу (генерал-лейтенант): належить до осіб, які проходять службу в органах внутрішніх справ, ДКВС або інших структурах зі спеціальними званнями, її статус регулюється галузевим законодавством (Законом «Про Державну кримінально-виконавчу службу України») та відповідними положеннями про проходження служби. Граничне спеціальне звання «генерал-лейтенант внутрішньої служби» є одним із найвищих спеціальних звань. Згідно з таблицею співвідношення, воно відповідає 2 рангу державного службовця.
Державний службовець категорії «Б»- це посада, яка регулюється Законом «Про державну службу». Це керівники територіальних органів, їх заступники та керівники структурних підрозділів. Для посад категорії «Б» зазвичай передбачено присвоєння 3– 6 рангів державної служби. 
Таким чином, посада з граничним званням генерал-лейтенанта за статусом є вищою (відповідає рівню категорії «А» за рангом), ніж типова посада категорії «Б».
Отже, посада, де передбачено звання генерал-лейтенанта, є вищою за рангом і статусом, ніж звичайна посада категорії «Б», оскільки за ієрархією вона прирівнюється до вищого корпусу державної служби.
Крім того, порівнюючи структуру Південно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції за кількістю штатних одиниць та оновлену структуру штатних одиниць, кількість штатних одиниць у керівництві управління не змінилась - 1 одиниця, що свідчить про те, що зміни структури в цій частині (керівництво згідно зі структурою) не відбулось.
Водночас, відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не довів наявність факту скорочення посади державної служби у зв`язку зі зміною структури відповідача.
Якщо суд визнає звільнення позивача незаконним і ухвалить рішення про його поновлення, роботодавець зобов`язаний негайно поновити працівника на тій самій посаді.
У разі поновлення позивача, новий працівник, прийнятий на цю посаду, підлягає звільненню на підставі п. 6 ст. 40 КЗпП України (поновлення на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу).
Підсумовуючи, Наказ про прийняття іншої особи на спірну посаду є незаконним і має бути скасований або роботодавцем добровільно, або в судовому порядку.
В даному випадку, суд не може вирішити самостійно питання про права особи, яка не була залучена до участі у справі, оскільки особа (гр. ОСОБА_3 ) яка була прийнята на спірну посаду в результаті заміщення державним службовцем категорії «Б» не залучалася до справи як особа по відношенню до якої судове рішення безпосередньо встановлює, змінює або припиняє її права та обов`язки.
Водночас, слід зауважити, що в даній справі вбачається конфлікт інтересів: безпосередній керівник не може представляти орган у справі щодо власного звільнення, оскільки його приватний інтерес (збереження посади, отримання компенсації) прямо суперечить обов`язку об`єктивно захищати інтереси держави чи органу.
Згідно із Законом «Про запобігання корупції», особі забороняється брати участь у прийнятті рішень або вчиняти дії в умовах реального конфлікту інтересів.
Суд оцінює дії суб`єкта владних повноважень на відповідність критеріям, визначеним у ч. 2 ст. 2 КАС України. 
Дії в умовах конфлікту інтересів порушують такі вимоги: використання повноважень (конфлікт інтересів передбачає наявність приватного інтересу, що суперечить публічному), обґрунтованість та неупередженість (реальний конфлікт інтересів за визначенням впливає на об`єктивність прийняття рішень), добросовісність та розсудливість.
Порушення заборон, встановлених ст. 28 Закону України «Про запобігання корупції» (щодо невчинення дій в умовах реального конфлікту інтересів), є безпосередньою підставою для визнання таких дій протиправними в адміністративному суді, до того ж керівник несе адміністративну відповідальність за порушення вимог щодо запобігання конфлікту інтересів (ст. 172-7 КУпАП).
Для встановлення реального конфлікту інтересів мають одночасно існувати такі умови:
? наявність приватного інтересу особи;
? наявність в особи службових чи представницьких повноважень;
? суперечність між приватним інтересом та виконанням службових обов`язків.
Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає наявність конфлікту інтересів.
Також варто зауважити, що конфлікт інтересів можливий лише за умови наявності у посадової особи дискреційних повноважень, тобто свободи вибору чи ухвалення рішень у межах своєї компетенції.
Потенційний конфлікт інтересів виникає тоді, коли у особи є приватний інтерес, який може вплинути на об`єктивність чи неупередженість прийняття рішень або вчинення дій під час виконання службових обов`язків. 
Реальний конфлікт інтересів наявний у разі, коли приватний інтерес уже впливає або об`єктивно суперечить службовим повноваженням особи, впливаючи на прийняття нею рішень чи вчинення дій.
Підсумовуючи колегія суддів визнає, що для встановлення факту потенційного або реального конфлікту інтересів недостатньо констатувати існування приватного інтересу, який може вплинути на об`єктивність або неупередженість прийняття рішень, а слід безпосередньо встановити, що, по-перше, приватний інтерес наявний, по-друге, він суперечить службовим чи представницьким повноваженням і така суперечність може вплинути, або реально впливає на об`єктивність чи неупередженість при прийняття рішень чи вчиненні дій.
З урахуванням обставин справи, вчинені начальником міжрегіонального управління В. Тимошенко дії (подання відзиву, складання та подання апеляційної скарги) визнаються судом неналежними.
Виходячи з системного аналізу правових норм та обставин даної справи, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.
Інші доводи та аргументи скаржників, наведені у апеляційних скаргах, не спростовують висновків суду першої інстанції і свідчать про незгоду із правовою оцінкою судом обставин справи, встановлених у процесі їх розгляду.
При обґрунтуванні цієї постанови суд апеляційної інстанції також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «РуїсТоріха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судові рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду, тому оскаржувані рішення слід залишити без змін.
Керуючись ст.ст. 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,-
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Південно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції, Міністерства юстиції України залишити без задоволення.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29.10.2025 в адміністративній справі №160/10374/25 залишити без змін.
Апеляційну скаргу Міністерства юстиції України залишити без задоволення.
Ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07.11.2025 в адміністративній справі №160/10374/25 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили відповідно до ст.325 Кодексу адміністративного судочинства України, може бути оскаржена до касаційного суду в порядку, встановленому ст.ст.328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України.
Повний текст судового рішення виготовлено 27 січня 2026 року.

Головуючий - суддя Н.А. Олефіренко 

суддя Л.А. Божко 

суддя Ю. В. Дурасова