Номер провадження: 22-ц/813/4067/26 
Справа № 494/553/25
Головуючий у першій інстанції Тимчук Р. М.
Доповідач Кострицький В. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13.01.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Кострицького В.В.,
суддів: Коновалової В.А., Лозко Ю.П.,
розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи апеляційну скаргу Кіса Андрія Володимировича, який діє в інтересах Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на рішення Іванівського районного суду Одеської області від 25 червня 2025 року у справі за позовом Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області до ОСОБА_1 про стягнення надміру виплачених бюджетних кошті,-
установив:
Короткий зміст обставин справи
Представник позивача звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення надміру виплачених бюджетних коштів, посилаючись на такі обставини.
В обґрунтування свої вимог представник позивача зазначив те, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуває на обліку в Головному управління Пенсійного фонду України в Одеській області (далі - Головне управління) з 01.10.2023 як отримувач субсидії згідно Постанови Кабінету Міністрів України № 848 від 21.10.1995.
Згідно з довідкою відділу опрацювання документації № 1 від 29.07.2024 №1582/04-16 надміру виплачена сума субсидії у розмірі 9832 грн 40 коп утворилась за період з 01.10.2023 по 30.04.2024 у зв`язку з тим, що заявницею не був задекларований чоловік у складі учасників домогосподарства.
ОСОБА_1 надіслано лист - повідомлення від 01.08.2024 №1500-0404- 8/118734 щодо добровільного повернення надміру отриманої суми субсидії на р/р ПФУ.
Проте, зазначений лист був проігнорований відповідачем, тому звернулися до суду із позовною вимогою стягнути з відповідача - ОСОБА_1 на користь Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області суму надміру виплачених бюджетних коштів у вигляді житлової субсидії для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг у розмірі 9832,40 (дев`ять тисяч вісімсот тридцять дві) гривні 40 копійок.
Короткий зміст судового рішення
Рішенням Іванівського районного суду Одеської області від 25 червня 2025 року у задоволенні позовних вимог Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області до ОСОБА_1 про стягнення надміру виплачених бюджетних кошті відмовлено. 
Суд першої інстанції в обґрунтування свого рішення зазначає, що Головне управління Пенсійного фонду України у Одеській області не надало суду жодних доказів на підтвердження обставин зловживання чи недобросовісності з боку відповідача. Крім того, не надано суду результатів службової перевірки щодо помилки працівників при розрахунку нарахування субсидії чи доказів про збій програмного забезпечення, що спричинило технічні помилки та надлишкові виплати. Жодних інших доводів або обставин щодо недобросовісності набувача субсидії позивач не навів.
Судом не встановлено недобросовісності з боку набувача субсидії, а передплата субсидії виникла внаслідок дій працівників управління пенсійного фонду. За таких обставин, при вирішенні спору суд не встановив, що позивач (платник грошових коштів) довів факт недобросовісності відповідача (набувача грошових коштів).
Письмовими матеріалами справи підтверджено, що переплата субсидії відповідачеві виникла не з вини самого відповідача, а була добровільно виплачена позивачем на підставі поданих відповідачем документів.
На підставі наявних у справі доказів суд приходить до висновку про те, що позивачем не доведено факту зловживань з боку відповідача, її винуватості чи недобросовісності щодо надання недостовірних даних. Доказів того, що помилкове призначення відповідачу субсидії відбулося з вини відповідача суду не надано, сумлінність поведінки одержувача коштів, тобто ОСОБА_1 презюмуються, а отже позовні вимоги задоволенню не підлягають.
Доводи апеляційної скарги.
Не погодившись із вказаним рішенням, представник позивача звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив суд скасувати рішення Іванівського районного суду Одеської області від 25.06.2025 — скасувати та прийняти нове рішення у справі про задоволення позовних вимог Головного управління в повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги зазнає, що зазначене рішення підлягає скасуванню, оскільки таке рішення є необґрунтованим, суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права та висновки суду не відповідають обставинам справи.
Суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовної заяви, аргументуючи це тим, що відповідачка є добросовісним набувачем надмірно виплачених коштів.
З таким висновком суду першої інстанції Головне управління не погоджується, вважає, що висновок суду не відповідає фактичним обставинам справи та судом неправильно застосовані норми матеріального права з огляду на наступне.
Умови призначення та порядок надання громадянам щомісячної адресної безготівкової субсидії для відшкодування витрат на оплату користування житлом або його утримання та комунальних послуг визначається Положенням про порядок призначення та надання населенню субсидій для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг, придбання скрапленого газу, твердого та рідкого пічного побутового палива, затвердженим постановою КМУ № 848 від 21.10.1995 року «Про спрощення порядку надання населенню субсидій для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг, придбання скрапленого газу, твердого та рідкого пічного побутового палива» (далі – Положення № 848).
Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 16.09.2022 р. № 1041 «Деякі питання надання житлових субсидій та пільг на оплату житлово-комунальних послуг, придбання твердого та рідкого пічного побутового палива і скрапленого газу Пенсійним фондом України», починаючи з 1 грудня 2022 року призначення житлових субсидій здійснюється органами Пенсійного фонду України.
Пенсійний фонд України продовжує утримання сум надміру виплачених житлових субсидій, рішення про які прийнято структурними підрозділами з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві державних адміністрацій (військових адміністрацій), виконавчих органів міських, районних у містах рад, згідно з актами приймання-передачі відповідних справ про одержувачів житлових субсидій.
Так, відповідно до абзацу 4 п. 24 Положення № 848 під час призначення житлової субсидії враховуються також доходи членів сім`ї особи із складу домогосподарства у разі, коли їх задеклароване/зареєстроване місце проживання (перебування) або фактичне місце проживання відмінне від адреси домогосподарства. Отже, навіть у разі якщо чоловік Відповідачки фактично не проживав з нею в одному домогосподарстві, зазначення відомостей щодо нього та доходу в декларації є обов`язковим.
Судом першої інстанції не були застосовані зазначені норми матеріального права.
Відповідно до абзацу 3 п. 49 Положення № 848 громадянин несе відповідальність за подані відомості в заяві, декларації, інших документах, що вплинули на встановлення права на призначення житлової субсидії та на визначення її розміру.
Отже, відповідальність за невідповідність відомостей в декларації фактичним даним покладається на особу-заявника. Відповідно до пункту 125 постанови Кабінету Міністрів України «Про спрощення порядку надання населенню субсидій для відшкодування витрат на оплату житлово - комунальних послуг, придбання скрапленого газу, твердого та рідкого пічного побутового палива» від 21.10.1995 № 848, сума надміру перерахованої (виплаченої) житлової субсидії повертається громадянином.
Відповідно до пункту 127 постанови Кабінету Міністрів України «Про спрощення порядку надання населенню субсидій для відшкодування витрат на оплату житлово - комунальних послуг, придбання скрапленого газу, твердого та рідкого пічного побутового палива» від 21.10.1995 № 848, у разі відмови громадянина добровільно повернути суму надміру перерахованої (виплаченої) житлової субсидії питання про її примусове стягнення вирішується у судовому порядку.
Зазначає, що враховуючи вищевикладене, висновок суду першої інстанції про відсутність вини відповідачки не відповідає обставинам справи, оскільки з встановлених судом обставин чітко вбачається, що переплата житлової субсидії утворилася саме через подання недостовірних даних з боку Відповідачки, що полягає у неповідомленні органу Пенсійного фонду України про наявність чоловіка як члена сім`ї та не зазначення його доходів у декларації.
Щодо явки сторін
Згідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Отже, розгляд цивільної справи з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім справ зазначених в ч. 4 ст. 274 ЦПК України, у суді апеляційної інстанції у порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи є загальним правилом, визначеним у ЦПК України.
Із матеріалів справи вбачається, що ціна позову в даній справі становить 9832,40 грн. і є менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тому справа відноситься до категорії малозначної справи в силу вимог закону.
Враховуючи вищезазначене, апеляційний розгляд вказаної справи здійснено в порядку спрощеного позовного провадження, без виклику сторін.
Позиція апеляційного суду.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, оцінивши доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія приходить наступного.
Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, - суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ст. 2 ЦПК України).
Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374, ст. 375 ЦПК України апеляційний суд за результатами розгляду має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегією суддів встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуває на обліку в Головному управління Пенсійного фонду України в Одеській області (далі - Головне управління) з 01.10.2023 як отримувач субсидії згідно Постанови Кабінету Міністрів України № 848 від 21.10.1995.
З долученої до позовної заяви копії декларації про доходи і витрати осіб, які звернулися за призначенням житлової субсидії вбачається, що ОСОБА_1 повідомила, що до складу домогосподарства входить лише вона одна.
ОСОБА_1 є внутрішньо переміщеною особою згідно із Довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 15.12.2022 № 5120-5002411398 де зазначено, що зареєстрованим місцем проживання відповідача є АДРЕСА_1 фактичне місце проживання та зареєстрована як внутрішньо переміщена особа у АДРЕСА_2 .
Згідно із Наказом Міністерства розвитку громад та територій України «Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією» від 28.02.2025 № 376, яким затверджено Перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, село Покровське Бахмутського району Донецької області є тимчасово окупованою територією з 31.07.2022 року.
Також представником позивача на підтвердження своїх вимог долучено акт обстеження матеріально-побутових умов домогосподарства/фактичного місця проживання особи від 23.10.2023 складений посадовою особою виконавчого органу сільської, селищної, міської ради територіальної громади, згідно якого зафіксовано інформацію про осіб, які фактично проживають у житловому приміщенні за адресою АДРЕСА_2 – ОСОБА_1 .
Згідно даного акту відомості про фактично проживаючих чи інших зареєстрованих осіб домогосподарства ОСОБА_1 , зокрема щодо її чоловіка – відсутні.
Згідно дослідженої заяви ОСОБА_1 про призначення та надання житлової субсидії від 25.10.2023 вбачається, що заявницею при наданні вказаної заяви повідомлено орган до якого подається вказана заява про ту обставину, що з чоловіком ОСОБА_2 не проживає, зв`язок не підтримує, так як він проживає в с.Покровське Бахмутського району Донецької області ( окупована територія).
В свою чергу позивачем суду також надано довідку про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні будинку, осіб згідно якої вбачається, відповідачка ОСОБА_1 проживає одна, відомості про те, що її чоловік входить до складу її сім`ї відсутні.
Отже аналізуючи подана сторонами докази суд приходить до висновку, що посилання позивача на той факт, що відповідачка отримала надмірну субсидію шляхом не зазначення члена домогосподарства свого чоловіка є необґрунтованим та недоведеним.
Стороною позивача не надано суду жодного доказу, що відповідачка приховала будь які відомості, щодо складу своєї сім`ї при зверненні із заявою про надання субсидії.
Також не надано будь якого доказу що підтвердив ці обставини, чи вони були з`ясовані після надання субсидії.
Позивачем не надано жодного доказу з яких мотивів та на яких підставах було встановлено, що ОСОБА_1 не задекларувала свого чоловіка, як члена домогосподарства та з яких доказів та фактів виходила посадова особа, яка надавала службову записку щодо надмірної виплаченої суми житлової субсидії по справі ОСОБА_1 від 18.07.2024 року ( а.с.3).
Суд погоджується з позицією сторони відповідача, що згідно із розділом III акт обстеження матеріально-побутових умов домогосподарства/фактичного місця проживання від 25.10.2023 року, особою, що фактично проживає у житловому приміщенні будинку за адресою: АДРЕСА_2 є ОСОБА_1 , інших осіб, які б там проживали не виявлено. Тобто під час обстеження місця фактичного проживання відповідачки, представниками уповноважених органів не було виявлено інших осіб, які б проживали та або знаходились у складі домогосподарства відповідача, що спростовує позицію позивача зазначену у позовній заяві.
Крім цього абзацом першим пункту 25 Положення про порядок призначення та надання населенню субсидій для відшкодування витрат на оплату житлово- комунальних послуг, придбання скрапленого газу, твердого та рідкого пічного побутового палива, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 21 жовтня 1995 року N 848 (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), передбачено, що у разі коли у складі домогосподарства кількість фактично проживаючих зареєстрованих та/або задекларованих членів домогосподарства є меншою за кількість членів домогосподарства, зареєстрованих та/або задекларованих у житловому приміщенні (будинку), соціальні норми житла та соціальні нормативи житлово-комунального обслуговування розраховуються на фактично проживаючих зареєстрованих та/або задекларованих за цією адресою членів домогосподарства.
Відповідно до пункту 29 Положення 29 рішення у випадках, передбачених пунктами 25, 27 і 28 цього Положення, приймаються на підставі актів обстеження матеріально-побутових умов домогосподарства/ фактичного місця проживання особи та/або документів, що підтверджують не проживання особи за адресою домогосподарства.
Також погоджується із позицією відповідача, що Довідка про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщення будинку, осіб від 07 вересня 2023 № 253 видана Коноплянською сільською радою села Конопляне, в якій зазначено, що за адресою: АДРЕСА_2 до складу сім`ї/ зареєстрованих входять ОСОБА_1 спростовує позицію сторони позивача про наявність у складі домогосподарства чоловіка позивачки.
Слушними також є аргументи відповідача, що на підставі заява про призначення та надання житлової субсидії від 25.10.2023 року, де на 3 сторінці Відповідачем рукописно зазначено «З чоловіком ОСОБА_2 не проживаю, зв`язок не підтримую так як він проживає в селі Покровське Бахмутського району Донецької області (окупована територія)» відповідачці було призначено житлову субсидію, тобто позивачу було відомо про даний факт, і він призначив відповідні виплати, хоча в позовній заяві, він зазначає, що не було задекларовано чоловіка відповідача, як члена домоволодіння і це з його точки зору стало підставою для повернення виплат, що суперечить його діям щодо призначення житлової субсидії, адже якщо відповідач порушив вимоги для призначення субсидії, позивач в даному випадку мав надати відмову у призначенні субсидії із посиланням на вимоги, що були порушені. Тобто відповідач, не набув дані виплати безпідставно та у його діях був відсутній був який умисел, щодо подачі недостовірних даних.
Крім цього, відповідно до Постанови Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 13 листопада 2019 року у справі № 332/2805/18 (провадження № 61-16144св19) у разі «відсутності умислу у відповідачки на навмисне подання інформації про більшу кількість зареєстрованих у квартирі осіб, фактичні обставини справи, які свідчать, що відповідачка на момент вирішення питання про отримання субсидії проживала разом із двома синами, а також виходячи з необхідності дотримання справедливого балансу між інтересами держави та втручанням у права відповідачки, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для примусового повернення отриманих відповідачем коштів у вигляді житлової субсидії», що у свою чергу підтверджує попередні обґрунтування відповідача.
Тобто у наданих позивачем доказах відсутні будь-які факти, які б підтверджували наявність у складі домогосподарства відповідача її чоловіка, напрочуд навпаки вищевказані докази підтверджують саме факт відсутності у складі домогосподарства відповідача її чоловіка та відсутності у діях відповідача умислу щодо подачі недостовірної інформації.
Отже, з вищевказаного можна дійти до висновку, що позивач не довів недобросовісності в діях відповідача.
Умови призначення та порядок надання громадянам щомісячної адресної безготівкової субсидії для відшкодування витрат на оплату користування житлом або його утримання та комунальних послуг визначається Положенням про порядок призначення та надання населенню субсидій для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг, придбання скрапленого газу, твердого та рідкого пічного побутового палива, затвердженим Постановою КМУ від 21.10.1995 № 848 «Про спрощення порядку надання населенню субсидій для відшкодування витрат на оплату житлово комунальних послуг, придбання скрапленого газу, твердого та рідкого пічного побутового палива» (зі змінами).
Крім того, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 16.09.2022 р. № 1041 «Деякі питання надання житлових субсидій та пільг на оплату житлово- комунальних послуг, придбання твердого та рідкого пічного побутового палива і скрапленого газу Пенсійним фондом України», починаючи з 1 грудня 2022 року призначення житлових субсидій здійснюється органами Пенсійного фонду України.
Відповідно до п.72 Положення про порядок призначення житлових субсидій, затвердженого Постановою Кабінету міністрів України від 21.10.1995 № 848 «Про спрощення порядку надання скрапленого газу, твердого та рідкого пічного побутового палива» житлова субсидія на придбання скрапленого газу, твердого та рідкого пічного побутового палива призначається один раз на календарний рік за особистим зверненням громадян.
Відповідно до пункту 125 постанови Кабінету Міністрів України «Про спрощення порядку надання населенню субсидій для відшкодування витрат на оплату житлово - комунальних послуг, придбання скрапленого газу, твердого та рідкого пічного побутового палива» від 21.10.1995 № 848, сума надміру перерахованої (виплаченої) житлової субсидії повертається громадянином.
Відповідно до пункту 127 постанови Кабінету Міністрів України «Про спрощення порядку надання населенню субсидій для відшкодування витрат на оплату житлово комунальних послуг, придбання скрапленого газу, твердого та рідкого пічного побутового палива» від 21.10.1995 № 848, у разі відмови громадянина добровільно повернути суму надміру перерахованої (виплаченої) житлової субсидії питання про її примусове стягнення вирішується у судовому порядку.
Відповідно до пункту 14 Порядку надання пільг окремим категоріям громадян України з урахуванням середньомісячного сукупного доходу сім`ї затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04.06.2015 № 389, сума пільги, перерахованої (виплаченої) надміру внаслідок свідомого подання пільговиком документів з недостовірними відомостями, повертається ним на вимогу структурного підрозділу з питань соціального захисту населення.
Таким чином, необхідною умовою повернення надмірно виплачених сум є, зокрема, зловживання з боку пільговика, подання недостовірних відомостей.
Згідно з частиною першою статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
Зобов`язання з безпідставного набуття (придбання) майна виникають за наявності трьох умов: має місце набуття або збереження майна; вказане набуття або збереження майна здійснено за рахунок іншої особи; має місце відсутність правової підстави для набуття або збереження майна за рахунок іншої особи (відсутність положень закону, адміністративного акту, правочину або інших підстав, передбачених ст.11 ЦК України).
В той же час, відповідно до п.1 ч.1 ст.1215 ЦК України не підлягають поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.
Таким чином, закон встановлює два виключення із цього правила: по-перше, якщо виплата вказаних платежів є результатом рахункової помилки з боку особи, яка проводила цю виплату; по-друге, у разі недобросовісності з боку набувача.
При цьому правильність виконаних розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, отже, зазначене у статті 1215 ЦК України майно підлягає поверненню у разі наявності цих фактів.
Аналогічний висновок зробив і Верховний Суд України в постанові від 02 липня 2014 року у справі №6-91цс14.
Як роз`яснила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16.01.2019 у справі № 753/15556/15, у статті 1215 ЦК України передбачені загальні випадки, за яких набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню. Її тлумачення свідчить, що законодавцем передбачені два винятки із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності набувача такої виплати. При цьому правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум.
При цьому, обов`язок довести недобросовісність набувача грошових сум, зазначених у частині першій статті 1215 ЦК України, покладається на сторону, яка вимагає повернення цих коштів.
Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.
Аналізуючи всі доводи учасників справи, суд приймає до уваги висновки, викладені в рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід.
На сьогодні у праві існують три основні стандарти доказування: «баланс імовірностей» (balance of probabilities) або «перевага доказів» (preponderance of the evidence); «наявність чітких та переконливих доказів» (clear and convincing evidence); «поза розумним сумнівом» (beyond reasonable doubt) та у справах, де суб`єкт владних повноважень доводить правомірність своїх рішень, що передбачають втручання у власність або діяльність суб`єкта приватного права, подані таким суб`єктом владних повноважень докази, за загальним правилом, повинні відповідати критерію «поза розумним сумнівом».
Як зазначається у рішенні Конституційного Суду України від 29 серпня 2012 року №16-рп/2012, Конституція України гарантує здійснення судочинства судами на засадах, визначених у частині третій статті 129 Конституції, які забезпечують неупередженість здійснення правосуддя судом, законність та об`єктивність винесеного рішення тощо. Ці засади, є конституційними гарантіями права кожного на судовий захист, зокрема, шляхом забезпечення перевірки судових рішень в апеляційному та касаційному порядках, крім випадків, встановлених законом (рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2011 року №13-рп/2011).
Також, суд приймає до уваги усталену практику Європейського суду з прав людини, відповідно до якої принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), п. 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити колишню «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (mutatis mutandis, рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), заява № 36548/97, n. 58, ECHR 2002-VIII). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (рішення у справі «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), п. 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (mutatis mutandis, рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), n. 58, у справі «Ґаші проти Хорватії» (Gashi v. Croatia), заява №32457/05, п. 40, від 13.12.2007, та у справі «Трґо проти Хорватії» (Trgo v. Croatia), заява №35298/04, п. 67, від 11.06.2009).
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини ризик будь-якої помилки, зробленої органами державної влади, повинна нести держава, а помилки не повинні виправлятися за рахунок зацікавленої особи. У справі «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року Європейський суд з прав людини підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування», який передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовнішний спосіб (рішення у справах «Беєлер проти Італії» від 05 січня 2000 року, «Онер`їлдіз проти Туреччини» від 18 червня 2002 року, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» від 08 квітня 2008 року, «Москаль проти Польщі» від 15 вересня 2009 року).
Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (рішення у справах «Лелас проти Хорватії» від 20 травня 2010 року і «Тошкуце та інші проти Румунії» від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (рішення у справах «Онер`їлдіз проти Туреччини» від 18 червня 2002 року та «Беєлер проти Італії» від 05 січня 2000 року). Суд вказав, що державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків.
Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
Згідно положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Головне управління Пенсійного фонду України у Одеській області не надало суду жодних доказів на підтвердження обставин зловживання чи недобросовісності з боку відповідача. Крім того, не надано суду результатів службової перевірки щодо помилки працівників при розрахунку нарахування субсидії чи доказів про збій програмного забезпечення, що спричинило технічні помилки та надлишкові виплати. Жодних інших доводів або обставин щодо недобросовісності набувача пенсії позивач не навів.
Судом не встановлено недобросовісності з боку набувача субсидії, а передплата субсидії виникла внаслідок дій працівників управління пенсійного фонду. За таких обставин, при вирішенні спору суд не встановив, що позивач (платник грошових коштів) довів факт недобросовісності відповідача (набувача грошових коштів).
Письмовими матеріалами справи підтверджено, що переплата субсидії відповідачеві виникла не з вини самого відповідача, а була добровільно виплачена позивачем на підставі поданих відповідачем документів.
На підставі наявних у справі доказів суд приходить до висновку про те, що позивачем не доведено факту зловживань з боку відповідача, її винуватості чи недобросовісності щодо надання недостовірних даних. Доказів того, що помилкове призначення відповідачу субсидії відбулося з вини відповідача суду не надано, сумлінність поведінки одержувача коштів, тобто ОСОБА_1 презюмуються, а отже позовні вимоги задоволенню не підлягають.
Судова колегія погоджується з проаналізованими судом першої інстанції в сукупності дослідженими доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку, що стороною скаржника не доведено тих обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, а тому заявлені вимоги задоволенню не підлягають.
Доводи апеляційної скарги зводяться до формального посилання на норми Положення № 848 без урахування фактичних обставин справи, правової природи спірних правовідносин та висновків суду першої інстанції, викладених у рішенні від 25.06.2025.
Суд першої інстанції правильно встановив, що відповідачка подала заяву, в якій містилась інформація про чоловіка, без умислу на приховування цієї інформації, відсутні докази того, що вона усвідомлювала обов`язок декларування доходів чоловіка, який фактично з нею не проживав, спільного господарства з нею не вів, не брав участі у витратах домогосподарства.
Сам по собі формальний сімейний статус не є безумовною підставою для висновку про подання недостовірних відомостей, якщо органом, що призначає субсидію, не доведено наявність вини або недобросовісності одержувача, а також органом не проведено перевірку наданих даних.
Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення від 25.06.2025, обґрунтовано виходив із того, що відповідачка є добросовісним набувачем бюджетних коштів, оскільки субсидія була призначена на підставі рішення самого Пенсійного фонду України, відповідачка не впливала на механізм розрахунку субсидії, помилка (якщо вона мала місце) виникла внаслідок недостатньої перевірки даних органом ПФУ, який відповідно до законодавства має доступ до державних реєстрів та зобов`язаний здійснювати верифікацію інформації.
Верховний Суд у своїй усталеній практиці неодноразово зазначав, що надміру виплачені соціальні виплати не підлягають поверненню, якщо вони отримані без рахункової помилки з боку отримувача, без зловживання та за відсутності недобросовісної поведінки.
Щодо посилань апелянта на пункти 49, 125, 127 Положення № 848, то колегія суддів зазначає, що на зазначені норми є вирваними з контексту, оскільки вони підлягають застосуванню лише за наявності вини особи.
Суд першої інстанції вірно встановив, що відповідачка не вчиняла активних дій, спрямованих на введення органу ПФУ в оману та скаржник не надав жодного доказу, що відповідачка була повідомлена про обов`язок декларувати доходи особи, яка фактично не проживає з нею. У розріз цього, відповідачкою була надана інформація, що чоловік перебуває на окупованій території та вона не підтримує з ним зв`язки.
Таким чином, застосування пунктів 125 та 127 Положення № 848 без встановлення вини суперечить як принципу верховенства права, так і практиці національних судів.
Доводи апеляційної скарги не спростовують встановлених судом фактів, а зводяться до повторення позиції позивача, яка вже була предметом оцінки суду першої інстанції та обґрунтовано відхилена.
Рішення від 25.06.2025 ухвалене з дотриманням вимог ст. 263 ЦПК України, ґрунтується на повному та всебічному дослідженні доказів, містить належну мотивацію щодо відсутності правових підстав для стягнення коштів.
Жодних нових обставин чи доказів, які б спростовували ці висновки, скаржником не наведено.
Суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм матеріального та процесуального закону.
З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.
На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.
Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З урахуванням вищезазначеного колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд, -
ухвалив :
Апеляційну скаргу Кіса Андрія Володимировича, який діє в інтересах Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області - залишити без задоволення.
Рішення Іванівського районного суду Одеської області від 25 червня 2025 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий суддя       В.В. Кострицький

Судді         В.А. Коновалова

Ю.П. Лозко