ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2026 року	Львів	Справа № 380/7603/25 пров. № А/857/40225/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 

головуючого-судді Кузьмича С. М.,
суддів Курильця А.Р., Мікули О.І., 

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові справу за апеляційною скаргою Головного управління Національної поліції у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 02 вересня 2025 року (ухвалене головуючим – суддею Грень Н.М. у м. Львові) у справі № 380/7603/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Львівській області про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на службі та стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із адміністративним позовом до відповідача в якому просив:
визнати протиправним та скасувати наказ №1506 від 01.04.2025 про застосування до нього дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби в поліції;
визнати протиправним та скасувати наказ №261 о/с від 04.04.2025 про його звільнення зі служби в поліції на підставі п. 6 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію»;
поновити його на посаді дільничного офіцера поліції відділу превенції Яворівського районного відділу поліції ГУНП з 04.04.2025;
стягнути з Відповідача на його користь моральну шкоду в розмірі 240000 грн;
стягнути з Відповідача понесені судові витрати на правничу допомогу.
В обґрунтування позовних вимог вказував на те, що вважає своє звільнення незаконним, оскільки його відсутність на службі в поліції зумовлена поважною причиною – проходженням військової служби за призовом під час мобілізації. Відповідно до ст. 119 Кодексу законів про працю України (далі – КЗпП України), за ним зберігається місце роботи та посада. Відсутність на службі за таких обставин не може вважатись дисциплінарним проступком (прогулом). Дії відповідача є цинічними та завдали йому значної моральної шкоди.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 02.09.2025 адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ Головного Управління Національної поліції у Львівській області №1506 від 01 квітня 2025 року «Про застосування дисциплінарних стягнень до окремих працівників Яворівського РВП ГУНП у Львівській області» в частині застосування до ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби в поліції. Визнано протиправним та скасовано наказ Головного Управління Національної поліції у Львівській області №261 о/с від 04.04.2025 «Про особовий склад» в частині звільнення підполковника поліції ОСОБА_1 . Поновлено підполковника поліції ОСОБА_1 на посаді дільничного офіцера поліції відділу превенції Яворівського районного відділу поліції Головного Управління Національної поліції у Львівській області з 05.04.2025. У задоволенні позовної вимоги про стягнення моральної шкоди – відмовлено.
Приймаючи оскаржене рішення суд першої інстанції виходив з того, що нормами Закону України «Про національну поліцію» не врегульовано порядок збереження робочого місця за поліцейським, що призваний на військову службу під час мобілізації. Водночас, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. Тому до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми трудового законодавства.
В даному випадку позивач був відсутній на службі в поліції не з власної волі і не без поважних причин, а на виконання конституційного обов`язку, визначеного статтею 65 Конституції України. Його дії були правомірними та зумовленими Указом Президента України про мобілізацію та призовом на військову службу.
Таким чином, у діях позивача відсутні обов`язкові елементи складу дисциплінарного проступку – протиправність та вина. Відсутність на службі в поліції через проходження військової служби є поважною причиною, що виключає можливість кваліфікації таких дій як прогулу чи відсутності на службі без поважних причин.
Разом з цим, суд першої інстанції дійшов висновку про недоведеність позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди.
Вказане рішення в апеляційному порядку оскаржив відповідач, у апеляційній скарзі покликається на те, що оскаржуване рішення винесене з порушенням норм процесуального та матеріального права з неповним з`ясуванням обставин справи та є незаконним, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову.
Зокрема в апеляційній скарзі зазначає, що служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень, статус поліцейського відрізняється від правового статусу працівника визначеного КЗпП України, то застосуванню підлягають норми спеціального законодавства
Відзив на апеляційну скаргу поданий не був. Відповідно до ч. 4 ст. 304 КАС України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Оскільки апеляційна скарга подана на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження, колегія суддів, керуючись п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, вирішила розглядати справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції — без змін, з наступних підстав.
З матеріалів справи слідує, що позивач, підполковник поліції ОСОБА_1 , проходив службу в органах внутрішніх справ з 1996 року.
04.09.2024 ОСОБА_1 мобілізовано до лав Збройних Сил України. На даний час він проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , що підтверджується довідкою командира частини від 06.04.2025 №104.
Наказом Головного управління Національної поліції України у Львівській області №584 о/с від 10.09.2024 ОСОБА_1 звільнено зі служби в поліції. 
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду у справі № 380/20455/24, яке набрало законної сили, зазначений наказ визнано протиправним та скасовано, а ОСОБА_1 поновлено на попередній посаді.
На виконання рішення суду ГУНП у Львівській області видало наказ від 05.02.2025 № 71 о/с про поновлення ОСОБА_1 на службі. 
Оскільки позивач продовжував виконувати конституційний обов`язок щодо захисту Батьківщини, перебуваючи на військовій службі, до виконання службових обов`язків за місцем роботи в поліції він не приступив.
На підставі висновку службового розслідування від 31.03.2025 р. ГУНП у Львівській області видало наказ №1506 від 01.04.2025, яким притягнуто ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення за вчинення грубого порушення службової дисципліни – прогулів у період з 06.02.2025 по 31.03.2025.
На підставі зазначеного наказу ГУНП у Львівській області видало наказ №261 о/с від 04.04.2025 про звільнення підполковника поліції ОСОБА_1 зі служби.
Позивач, вважаючи протиправним наказ про звільнення, звернувся до суду з відповідними позовними вимогами.
Оскільки учасники справи не оскаржують рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову, то в силу приписів статті 308 КАС України, рішення суду першої інстанції в цій частині не є предметом перегляду судом апеляційної інстанції.
Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно до ст.43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці регулюються Кодексом законів про працю України.
Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у ст.5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначені Законом України № 580-VIII від 02.07.2015р. «Про Національну поліцію» (далі - Закон № 580-VIII).
Відповідно до ст.3 зазначеного Закону у своїй діяльності поліція керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами.
Згідно з ст.6 цього Закону поліція у своїй діяльності керується принципом верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Принцип верховенства права застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
Відповідно до ч.1 ст.59 Закону № 580-VIII, служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.
Питання звільнення зі служби в поліції регулюються приписами ст.77 Закону № 580-VIII.
Відповідно до п. 6 ч. 1 цієї статті поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України.
Позивача звільнено зі служби в поліції саме на підставі п. 6 ч. 1 ст. 77 Закону № 580-VIII.
Обґрунтовуючи законність звільнення ОСОБА_1 , відповідач стверджує про те, що позивач у період з 06.02.2025 по 31.03.2025 допустив вчинення ним грубого порушення службової дисципліни, а саме допущення прогулів в кількості 38 робочих днів.
Статтею 119 КЗпП України встановлені гарантії для працівників на час виконання державних або громадських обов`язків. 
Так, відповідно до ч. 3 ст. 119 КЗпП України за працівниками, направленими для проходження базової військової служби, призваними на військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи і посада на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визнає Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-XII (далі - Закон № 2232-ХІІ).
Відповідно до ст. 2 Закону № 2232-ХІІ, військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Проходження військової служби здійснюється, зокрема, громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.
Відповідно до ч. 2 ст. 39 Закону № 2322-ХІІ громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими ч.3 ст.119 КЗпП України, а також ч.1 ст.53 і ч.2 ст.57 Закону України «Про освіту», ч.2 ст.44, ч.1 ст.54 і ч.3 ст.63 Закону України «Про фахову передвищу освіту», ч.2 ст.46 Закону України «Про вищу освіту».
За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини. При розбіжності між загальним і спеціальним нормативно-правовим актом перевага надається спеціальному. При цьому, загальні норми можуть застосовуватися субсидіарно, тобто, в тих випадках, коли спірні правовідносини не врегульовані нормами спеціального законодавства або врегульовані не повністю. Можливість субсидіарного застосування загальних правових норм до відносин публічної служби, як правило, закріплена у спеціальному законі, що регулює такий вид публічної служби. Подібна законодавча техніка спрямована на усунення прогалин у правовому регулюванні.
Таким чином, з огляду на неврегульованість питання порядку збереження робочого місця за поліцейським, що призваний на військову службу під час мобілізації Законом № 580-VIII, до спірних правовідносин слід застосовувати КЗпП України.
Між тим, з аналізу наведених вище законодавчих положень висновується, що передбачені ч. 3 ст. 119 КЗпП України гарантії щодо збереження місця роботи та посади поширюються на працівника з дня прийняття його на військову службу під час дії воєнного стану.
При цьому, зазначені гарантії, спрямовані на забезпечення права громадян на працю, які повинні виконати свій конституційний обов`язок захисту Батьківщини.
Відповідний висновок узгоджується з висновками щодо застосування норм права, викладеними у постанові Верховного Суду від 14.03.2025 (справа № 280/7366/23).
За таких обставин, колегія суддів вважає, що з моменту призову (прийняття) на військову службу, за громадянами України, які були призвані (прийняті) на військову службу під час мобілізації на строк до її закінчення зберігаються місце роботи та посада на підприємстві, установі, організації, незалежно від підпорядкування та форми власності, у яких вони працювали на час призову.
Як встановив суд першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що в даному випадку позивач був відсутній на службі в поліції не з власної волі і не без поважних причин, а на виконання конституційного обов`язку, визначеного статтею 65 Конституції України. Його дії були правомірними та зумовленими Указом Президента України про мобілізацію та призовом на військову службу.
А тому, у діях позивача відсутні обов`язкові елементи складу дисциплінарного проступку – протиправність та вина. Відсутність на службі в поліції через проходження військової служби є поважною причиною, що виключає можливість кваліфікації таких дій як прогулу чи відсутності на службі без поважних причин.
Відповідачу було достеменно відомо про причини відсутності позивача, що підтверджується матеріалами справи, зокрема попереднім судовим рішенням та матеріалами службового розслідування.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає помилковими висновки проведеного службового розслідування про те, що позивачем порушується службова дисципліна, оскільки він не з`являється на службу в поліції без поважних причин, оскільки вказані обставини є наслідком мобілізації позивача до лав Збройних Сил України для захисту Батьківщини в умовах введення воєнного стану та триваючої збройної агресії.
За таких обставин, суд поділяє твердження суду першої інстанції, що проведення службового розслідування та притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності за відсутність на службі є неправомірним. Як наслідок, оскаржувані накази №1506 від 01.04.2025 та №261 о/с від 04.04.2025 є протиправними та підлягають скасуванню, а позивач – поновленню на службі.
Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
Згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Зважаючи на викладене вище, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду — без змін. Доводи апеляційної скарги не спростовують рішення суду першої інстанції.
Щодо розподілу судових витрат, то такий у відповідності до ст.139 КАС України не здійснюється.
Керуючись статтями 139, 229, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції у Львівській області залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 02 вересня 2025 року у справі № 380/7603/25 – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає. Крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя	 	С. М. Кузьмич 	
судді	 	А. Р. Курилець 	
 	 	О. І. Мікула