Харківський окружний адміністративний суд  61700, м. Харків, майдан Свободи, 6, inbox@adm.hr.court.gov.ua, ЄДРПОУ: 34390710  	

РІШЕННЯ
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
місто Харків  

22.01.2026 р. справа №520/33813/25 

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Сліденка А.В., за участі секретаря судового засідання - Карапетян М.О., позивач - не прибув, представника відповідача - Пархоменко Н.В., представника третьої особи - Військової частини НОМЕР_1 - Ісмайлова Р.Е., розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку ст. 287 КАС України справу за позовом
 	ОСОБА_1 (далі за текстом - позивач, заявник) 	
до 	Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (далі за текстом - відповідач, суб"єкт владних повноважень, владний суб`єкт, адміністративний орган, орган публічної адміністрації), третя особа - Військова частина НОМЕР_1 	
про	визнання протиправною та скасування постанови,	

встановив: 

Позивач у порядку адміністративного судочинства заявив вимоги про визнання протиправною та скасування постанови старшого державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Пархоменко Наталії Вікторівни про закінчення виконавчого провадження від 23 грудня 2025 року у виконавчому провадженні №75122226.
Аргументуючи цю вимогу зазначив, що постанова Другого апеляційного адміністративного суду від 12.10.2023 у справі №520/1965/23 фактично залишилась не виконана, отже відсутні правові підстави для винесення постанови про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа за цим рішенням суду.
Позивач в судове засідання не прибув, про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлений своєчасно та належним чином, що підтверджується матеріалами справи.
Відповідач з поданим позовом не погодився.
Аргументуючи заперечення порти позову, зазначив, що за поданими боржником - Військовою частиною НОМЕР_1 документами постанова Другого апеляційного адміністративного суду від 12.10.2023 у справі №520/1965/23 виконана.
Третя особа - Військова частина НОМЕР_1 із поданим позовом не погодилась.
Аргументуючи заперечення проти позову, зазначила, що постанова Другого апеляційного адміністративного суду від 12.10.2023 у справі №520/1965/23 з урахуванням роз"яснень листа Мінстерства соціальної політики України від 17.01.2023р. №220/13/4104 виконана Військовою частиною НОМЕР_1 у повному обсязі та належним чином, що підтверджується сплатою судового збору у сумі 1073,60 грн на користь ОСОБА_1 та проведенням розрахунку індексації грошового забезпечення, за результатами якого індексація-різниця склала - "0,00грн.". Відмова суду у встановленні судового контролю за виконанням судового рішення у справі №520/1965/23, яка не була оскаржена позивачем, додатково підтверджує відсутність підстав вважати рішення суду невиконаним, а можливі заперечення щодо правильності нарахувань можуть бути предметом виключно нового самостійного позову.
У судовому засіданні представник третьої особи зазначив, що у лютому 2018р. заявник військової служби не проходив та грошового забезпечення взагалі не отримував, бо знаходився у відпустці по догляду за дитиною до досягнення дитиною 3-річного віку; у березні 2018р. заявник військової служби не проходив та грошового забезпечення взагалі не отримував, бо знаходився у відпустці по догляду за дитиною до досягнення дитиною 3-річного віку; заявник продовжив проходження військової служби лише у жовтні 2018р., коли і почав отримувати грошове забезпечення. 
Жодних доказів на підтвердження цих обставин третьою особою - Військовою частиною НОМЕР_1 до матеріалів справи №520/33813/25 подано не було, у постанові Другого апеляційного адміністративного суду від 12.10.2023 у справі №520/1965/23 цих обставин не згадується.
Оскільки вжиті окружним адміністративним судом діючі механізми з`ясування об`єктивної істини за власною ініціативою безвідносно до доводів сторін та процесуальної поведінки учасників спору призвели до надходження до матеріалів справи сукупності доказів, обсяг яких повно та всебічно висвітлює обставини спірних правовідносин, то спір підлягає вирішенню на підставі матеріалів справи, а тому суд, перевіривши доводи сторін добутими доказами, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст належних норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.
Установлені судом обставини спору полягають у наступному.
Заявник у межах спірних правовідносин з 27.04.2011 по 23.02.2022 проходив військову службу на штатній військовій посаді в організаційній структурі Військової частини НОМЕР_1 .
Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 23.02.2022 №39 заявник був звільнений з військової служби у запас за пп. "г" п. 2 ч. 5 (через сімейні обставини, - військовослужбовці-жінки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років) ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" та з 23.02.2022 - виключений з особового складу частини, всіх видів забезпечення і направлена для зарахування на військовий облік до відповідного територіального центру комплектування та соціальної підтримки ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ).
У межах справи №520/1965/23 заявником були заявлені вимоги: визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо зменшення кількості бойових чергувань (з 10 до 4) ОСОБА_1 у лютому 2022 році; зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 перерахувати та виплатити грошове забезпечення ОСОБА_1 за лютий 2022 рік виходячи з 10 бойових чергувань та з урахуванням вже виплачених сум; визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування не у повному обсязі індексації грошового забезпечення без застосування базового місяця січень 2008 року за період з 27.04.2011-28.02.2013; зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 27.04.2011-28.02.2013 із застосуванням базового місяця січень 2008 року, з урахуванням виплачених сум; визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування не у повному обсязі індексації грошового забезпечення без застосування базового місяця березень 2018 року за період з 01.10.2018-23.02.2022; зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.10.2018-23.02.2022 із застосуванням базового місяця березень 2018 року, з урахуванням виплачених сум.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 30.03.2023 р. у справі №520/1965/23 позов було задоволено частково. Визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення в період з 27.04.2011 по 28.02.2013 без урахування базового місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення в цей період січень 2008 року. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 27.04.2011 по 28.02.2013 із застосуванням базового місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення в цей період січень 2008 року, відповідно до вимог Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" та Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою КМУ від 17.07.2003 №1078, з урахуванням вже сплаченої суми.
Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 12.10.2023 у справі №520/1965/23 апеляційні скарги було задоволено частково. Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 30.03.2023 по справі № 520/1965/23 скасовано. Прийнято нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.10.2018 до 23.02.2022 включно, визначеної з урахуванням розміру підвищення доходу та розрахованої як різниця між сумою індексації і розміром підвищення доходу відповідно до абзаців 3, 4, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року №1078. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.10.2018 по 23.02.2022 включно, визначеної з урахуванням розміру підвищення доходу та розрахованої як різниця між сумою індексації і розміром підвищення доходу відповідно до абзаців 3, 4, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року №1078, з урахуванням виплачених сум. В іншій частині в позові відмовлено. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви у розмірі 1073,60 грн.
Постанова апеляційного суду набрала законної сили 12.10.2023 та у справі №520/1965/23 07.05.2024 було видано виконавчі листи.
За виконавчим листом про зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.10.2018 по 23.02.2022 включно, визначеної з урахуванням розміру підвищення доходу та розрахованої як різниця між сумою індексації і розміром підвищення доходу відповідно до абзаців 3, 4, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року №1078, з урахуванням виплачених сум 28 травня 2024 року старшим державним виконавцем Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ПАРХОМЕНКО Наталією Вікторівною відкрито виконавче провадження № 75122226.
Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 17.07.2025 у справі №520/1965/23 у задоволенні заяви ОСОБА_1 в порядку ст. 382 КАС України про встановлення судового контролю за виконанням рішення суду у справі №520/1965/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії було відмовлено.
Третя особа листом від 03.09.2025 №225/46/109 сповістила командира Військової частини НОМЕР_2 про те, що на виконання постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 12.10.2023 у справі №520/1965/23 надсилається клопотання на отримання згоди щодо погодження виконання судового рішення щодо розрахунку індексації-різниці грошового забезпечення у сумі 155.921,75 грн.
Листом від 16.10.2025 №723/147/2/3065/пс помічник командувача з фінансово-економічної роботи - начальник фінансово-економічного управління Командувача Повітряних Сил Збройних Сил України повідомив третю особу - командира Військової частини НОМЕР_1 про те, що надані розрахунки сум коштів в частині нарахування та виплати індексації різниці (фіксованої індексації) грошового забезпечення, необхідних для виконання рішення суду потребують уточнень, а клопотання повертається без реалізації на доопрацювання з урахуванням листа Департаменту соціального забезпечення Міністерства оборони України від 31.05.2024 №220/13/4104.
Третя особа листом від 29.11.2025 №225/56/1790фс та від 22.12.2025 №225/56/1872фс за підписами командира Військової частини НОМЕР_1 полковника ОСОБА_2 та начальника фінансово – економічної служби Військової частини НОМЕР_1 на вимогу державного виконавця повідомила про виконання постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 12.10.2023 року по справі №520/1965/23: проведено розрахунок індексації – різниці грошового забезпечення, який склав - "0,00грн.".
Доданий до відповіді розрахунок індексації грошового забезпечення з урахуванням розміру підвищення доходу та розрахованої як різниця між сумою індексації і розміром підвищення доходу відповідно до абзаців 3, 4, 6 пункту 5 Постанови КМУ від 17.07.2003 року №1078 ОСОБА_1 за період з 01.10.2018 по 23.02.2022. Залишок нестягненої суми за виконавчим документом - "0,00 грн".
Постановою старшого державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 23.12.2025 по ВП №75122226 було закінчено виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа Харківського окружного адміністративного суду по справі №520/1965/23 на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39, ст. 40 Закону України "Про виконавче провадження".
Як достеменно з"ясовано судом, підставою для вчинення саме такого управлінського волевиявлення послугувало фактичне судження суб"єкта владних повноважень про те, що постанова Другого апеляційного адміністративного суду від 12.10.2023 у справі №520/1965/23 виконана в повному обсязі.
Стверджуючи про протиправність оскарженого рішення суб"єкта владних повноважень у формі постанови про закінчення виконавчого провадження, заявник ініціював даний спір.
Надаючи оцінку обставинам спірних правовідносин та відповідності реально вчиненого управлінського волевиявлення суб”єкта владних повноважень вимогам ч.2 ст.2 КАС України, суд вважає, що до відносин, які склались на підставі встановлених обставин спору, підлягають застосуванню наступні норми права.
У розумінні п.7 ч.1 ст.4 КАС України відповідач є суб”єктом владних повноважень.
Тому на відносини з реалізації відповідачем наданих законом повноважень поширюється дія ч.2 ст.19 Конституції України та ч.2 ст.2 КАС України.
Вирішуючи спір по суті, суд вважає, що в Україні як у правовій державі, де проголошена дія верховенства права та найвищою соціальною цінністю є людина, згідно з ст.ст. 1, 3, 8, ч.2 ст.19, ч.1 ст.68 Конституції України усі без виключення суб`єкти права (учасники суспільних відносин) зобов`язані дотримуватись існуючого правового порядку, утримуючись від використання права на "зло"/зловживання правом, а суб`єкти владних повноважень (органи публічної адміністрації) додатково обтяжені ще й обов`язком виконувати покладені законом завдання виключно за наявності приводів та способом, чітко обумовленими законом.
Наведене тлумачення змісту перелічених норм права є цілком релевантним правовому висновку постанови Верховного Суду від 09.05.2024р. у справі №580/3690/23, де указано, що з метою гарантування правового порядку в Україні кожен суб`єкт приватного права зобов`язаний добросовісно виконувати свої обов`язки, передбачені законодавством, а у випадку невиконання відповідних приписів - зазнавати встановлених законодавством негативних наслідків.
Суд зауважує, що згідно з п.9 ч.2 ст.129, ч.1 ст.129-1 Конституції України, ч.2 ст.14, ч.1 ст.370, ч.2 ст.372 КАС України, ч.2 ст.13 Закону України від 02.06.2016р. №1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів" обов"язковість виконання судового рішення є гарантією реалізації права особи на доступ до суду та отримання дієвого захисту порушеного права (ущемленого інтересу) у розумінні ст.55 Конституції України, ст.ст.6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
Суспільні відносини з приводу порядку та механізмів примусового виконання судових рішень та окремих актів суб"єктів владних повноважень в адміністративних справах регламентовані приписами Закону України від 02.06.2016 №1404-VІІІ "Про виконавче провадження" (далі за текстом - Закон України №1404-VІІІ), згідно з ч.1 ст.1 якого виконавче провадження є, зокрема, завершальною стадією судового провадження.
Згідно з ч.1 ст.5 Закону України №1404-VIII примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".
Суд відзначає, що засади виконавчого провадження сформульовані законодавцем у положеннях ч.1 ст.2 Закону України від 02.06.2016 №1404-VІІІ "Про виконавче провадження" (далі за текстом - Закон України №1404-VІІІ) та у положеннях ч.1 ст.4 Закону України від 02.06.2016р. №1403-VIII "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" і за суттю є відтворенням висхідних принципів функціонування органів публічної адміністрації, згаданих законодавцем у ч.2 ст.19 Конституції України та ч.2 ст.2 КАС України.
Суть спору полягає у вирішенні питання стосовно існування у суб"єкта владних повноважень достатніх підстав для вчинення управлінського волевиявлення з приводу закінчення виконавчого провадження. У цьому контексті суду необхідно дати відповіді на питання, зокрема: 1) чи були здійснені відповідачем вичерпні заходи з примусового виконання рішення суду; 2) з яких мотивів та фактичних даних виходив суб"єкт владних повноважень під час формування власного висновку про виконання рішення суду; 3) чи відображені у тексті рішення суб"єкта владних повноважень достатні фактичні підстави та вірні юридичні мотиви вчинення оскарженого управлінського волевиявлення.
Відповідно до ст.1 Закону України №1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Перелік заходів примусового виконання рішень (тобто виконавчих документів) окреслений законодавцем у ст.10 Закону України №1404-VIII і за приписами цієї статті є невичерпним.
Відповідно до ч.1 ст.18 та п.1 ч.2 ст.18 Закону України №1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії; виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.
Згідно з п.1 ч.3 ст.18 Закону України №1404-VIII виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону.
За приписами п.11 ч.1 ст.39 Закону України №1404-VIII, виконавче провадження підлягає закінченню у разі надіслання виконавчого документа до суду, який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 63 цього Закону.
Відповідно до ст. 63 Закону України №1404-VIII за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження. У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність. Виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником. У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення, якщо таке рішення може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та вживає заходів примусового виконання рішення, передбачених цим Законом.
Згідно з ч.1 ст. 75 Закону України №1404-VIII у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб - 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника - юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання. Частиною 2 статті 75 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що у разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин виконавець у тому самому порядку накладає на нього штраф у подвійному розмірі та звертається до органів досудового розслідування з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення.
Положеннями ст.2 Закону України №1404-VIII визначено, що виконавче провадження здійснюється з дотриманням, зокрема, таких засад: верховенство права; законність; справедливість, неупередженість, об`єктивність.
Як то указано у ч.1 ст.13 Закону України №1404-VIII, під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
Отже, з огляду на приписи ст.8 Конституції України та вимоги ч.2 ст.2 КАС України текст постанов виконавця повинен містити посилання на правильно застосовані належні норми права та на достатні об`єктивні дані (котрі були здобуті у передбаченому законом порядку та були фізично наявні у розпорядженні суб"єкта владних повноважень на момент вчинення конкретного управлінського волевиявлення) для вчинення конкретного управлінського волевиявлення.
При цьому, суд вважає, що за відсутності прямої вказівки про це у Законі України №1404-VIII вчиненню управлінського волевиявлення виконавця з приводу винесення постанови про застосування штрафу за невиконання рішення без поважних причин або постанови з приводу закінчення виконавчого провадження не обов"язково має передувати перевірка стану виконання рішення суду у формі виходу державного виконавця за місцем знаходження боржника, але наявні в матеріалах виконавчого провадження документи та відомості в іншій формі фіксації повинні беззаперечно доводити наявність підстав як для застосування штрафу (тобто для кваліфікації поведінки боржника у якості протиправної), так і для закінчення виконавчого провадження (тобто для кваліфікації у даному випадку рішення суду у якості виконаного у повному обсязі). 
Як встановлено судом за матеріалами справи, у межах спірних правовідносин третя особа - Військова частина НОМЕР_1 листом від 29.11.2025 №225/56/1790фс та від 22.12.2025 №225/56/1872фс за підписами командира Військової частини НОМЕР_1 полковника ОСОБА_2 та начальника фінансово – економічної служби Військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_3 на вимогу державного виконавця повідомила про виконання постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 12.10.2023 року по справі №520/1965/23: проведено розрахунок індексації – різниці грошового забезпечення, який склав - "0,00грн.". 
Суд звертає увагу, що постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 12.10.2023 року по справі №520/1965/23 порушеному праву заявника було надано захист у спосіб зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.10.2018 по 23.02.2022 включно, визначеної з урахуванням розміру підвищення доходу та розрахованої як різниця між сумою індексації і розміром підвищення доходу відповідно до абзаців 3, 4, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року №1078, з урахуванням виплачених сум.
Оскільки у межах справи №520/1965/23 судом не було визначено конкретної грошової суми, належної заявникові від Військової частини НОМЕР_1 у якості індексації грошового забезпечення за період з 01.10.2018 по 23.02.2022 включно, то безумовним підтвердженням виконання рішення суду може бути або винесена у порядку ст.382 КАС України ухвала про затвердження звіту Військової частини НОМЕР_1 (боржника) про виконання рішення суду, або винесена у порядку ст.382 КАС України ухвала про відмову у накладенні штрафу на керівника суб"єкта владних повноважень у зв`язку із повним виконанням рішення суду, або винесена у порядку ст.374 КАС України ухвала про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню у зв"язку із добровільним виконанням боржником.
У решті випадків - виконавець має провести перевірку правильності обчислення боржником певної суми грошового забезепчення і викласти у тексті постанови про закінчення виконавчого провадження власні юридичні мотиви та фактичні судження про те чому реально вчинені боржником у межах виконавчого провадження діяння не можуть бути кваліфіковані інакше, ніж виконання рішення суду у повному обсязі.
Оскаржене рішення суб`єкта владних повноважень цим вимогам не відповідає.
Натомість, у силу правового висновку постанови Верховного Суду від 25.09.2025р. по справі №480/13255/23 одним із критеріїв, яким повинно відповідати рішення суб`єкта владних повноважень, є обґрунтованість. 
У постанові від 08.08.2024р. у справі № 420/7076/20 Верховний Суд вказав, що загальними вимогами, які висуваються до актів індивідуальної дії як актів правозастосування, є їх обґрунтованість та вмотивованість, тобто наведення суб`єктом владних повноважень конкретних підстав його прийняття (фактичних і юридичних), а також переконливих і зрозумілих мотивів його прийняття. 
На додаток варто також згадати усталену позицію Верховного Суду про те, що вмотивоване рішення демонструє особі, що вона була почута, дає стороні можливість апелювати проти нього. Лише за умови прийняття обґрунтованого рішення може забезпечуватися належний публічний та, зокрема, судовий контроль за адміністративними актами суб`єкта владних повноважень. І навпаки, ненаведення мотивів прийнятих рішень «суб`єктивізує» акт державного органу і не дає змоги суду встановити дійсні підстави та причини, з яких цей орган дійшов саме таких висновків, надати їм правову оцінку, та встановити законність, обґрунтованість, пропорційність рішення (постанови Верховного Суду від 18.09.2019 у справі № 826/6528/18, від 10.04.2020 у справі № 819/330/18, від 10.01.2020 у справі № 2040/6763/18). 
Також у постанові Верховного Суду від 16.03.2023 у справі № 160/18668/21 зазначено, що стосовно вимог до адміністративного акта суб`єкта владних повноважень у судовій практиці склалася правова позиція, відповідно до якої такий акт має бути детально обґрунтованим (мотивованим). 
Вимога про те, що адміністративний акт повинен містити мотиви, на яких він ґрунтується, на додаток до принципів справедливої адміністративної процедури, що регулюють адміністративні акти, встановлена також у Рекомендації № R(91)1 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам про адміністративні санкції (прийнято Комітетом Міністрів 13 лютого 1999 року) на 452-му засіданні заступників міністрів) (Council of Europe Committee of ministers Recommendation No. R(91)1 of the Committee of Ministers to member states on administrative sanctions). 
Таким чином, обґрунтованість рішення суб`єкта владних повноважень означає, що таке рішення має бути вмотивованим, тобто у ньому повинні відображатися мотиви (позиція) суб`єкта владних повноважень. 
Саме умотивованість рішення суб”єкта владних повноважень дає особі можливість зрозуміти: чи були враховані її доводи при прийнятті рішення, або з яких підстав (причин) вони були відхилені (тобто чи була особа почутою).
Тож, невідповідність рішення суб”єкта владних повноважень положенням ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року в частині умотивованості рішення органу публічної адміністрації та в частині такої вимоги як "якість закону" призводить до набуття реально вчиненим управлінським волевиявленням органу публічної адміністрації ознак свавілля, адже рішення суб”єкта владних повноважень, котре не містить детальних, конкретних та таких, що можуть бути піддані судовому контролю у порядку ч.1 ст.2 ч.2 ст.2 КАС України мотивів вчинення відповідного управлінського волевиявлення за жодних умов не може бути визнано правомірним, бо не задовольняє принципу юридичної визначеності як невід”ємному елементу запровадженого ст.8 Конституції України верховенства права.
Окремо суд зважає, що згідно з ч.3 ст.18 Закону України №1404-VIII виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право, зокрема: проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону (пункт 1); звертатися до суду або органу, який видав виконавчий документ, із заявою (поданням) про роз`яснення рішення, про видачу дубліката виконавчого документа у випадках, передбачених цим Законом, до суду, який видав виконавчий документ, - із заявою (поданням) про встановлення чи зміну порядку і способу виконання рішення, про відстрочку чи розстрочку виконання рішення (пункт 10); здійснювати інші повноваження, передбачені цим Законом (пункт 22).
Матеріалами справи не підтверджено виконання державним виконавцем указаних приписів закону.
При цьому, слід зауважити, що самі по собі обставини вчинення державним виконавцем виконавчих дій (як-то: перевірка виконання судового рішення, винесення постанов про накладення на боржника штрафу і надіслання подання про вчинення злочину) не є належними і достатніми заходами виконання судового рішення. Аналогічні по суті правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі №750/9782/16-а, від 7 серпня 2019 року у справі №378/1033/17, від 4 вересня 2019 року у справі №286/1810/17, від 7 жовтня 2020 року у справі №461/6978/19, та від 25 листопада 2020 року у справі №554/10283/18.
Згідно з ч.1 ст.17 Закону України від 23.02.2006р. №3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ( 995_004 ) 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. 
Відповідно до правових позицій Європейського суду з прав людини: невиконання рішення є втручанням у право особи на мирне володіння майном, викладене у першому реченні пункту 1 статті 1 Протоколу № 1 Конвенції (справи «Войтенко проти України», «Горнсбі проти Греції»); у разі, якщо адміністративний (виконавчий) орган відмовляється виконувати, не виконує чи затягує виконання судового рішення, то передбачені статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантії, які забезпечуються стороні на етапі судового розгляду справи, фактично втрачають свій сенс («Піалопулос та інші проти Греції», «Юрій Миколайович Іванов проти України», «Горнсбі проти Греції»); у справах «Шмалько проти України», «Іммобільяре Саффі проти Італії» ЄСПЛ констатував, що невиконання судового рішення не може бути виправданим внаслідок недоліків законодавства, які унеможливлюють його виконання. Державні органи не можуть посилатися і на відсутність коштів як на підставу невиконання зобов`язань (Рішення у справа «Сук проти України» та інші).
Суд повторно нагадує, що постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 12.10.2023 року по справі №520/1965/23 було зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.10.2018 по 23.02.2022 включно, визначеної з урахуванням розміру підвищення доходу та розрахованої як різниця між сумою індексації і розміром підвищення доходу відповідно до абзаців 3, 4, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року №1078, з урахуванням виплачених сум.
Тож, нарахування індексації грошового забезпечення на виконання постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 12.10.2023 року по справі №520/1965/23 у розмірі - "0,00грн." явно та очевидно суперечить самій суті та змісту означеного судового акту, позаяк не неприхованим проявом управлінського свавілля суб"єкта владних повноважень.
За змістом постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 12.10.2023 року по справі №520/1965/23 за період з жовтня 2018 року по лютий 2022 року індексація грошового забезпечення була нарахована позивачці у таких розмірах: за жовтень 2018 року - 0,00 грн., за листопад 2018 року - 0,00 грн., за грудень 2018 року - 71,08 грн., за січень 2019 року - 71,08 грн., за лютий 2019 року - 71,08 грн., за березень 2019 року - 134,47 грн., за квітень 2019 року - 134,47 грн., за травень 2019 року - 134,47 грн., за червень 2019 року - 134,47 грн., за липень 2019 року - 206,72 грн., за серпень 2019 року - 206,72 грн., за вересень 2019 року - 206,72 грн., за жовтень 2019 року - 0,00 грн., за листопад 2019 року - 206,72 грн., за грудень 2019 року - 206,72 грн., за січень 2020 року - 216,51 грн., за лютий 2020 року - 216,51 грн., за березень 2020 року - 216,51 грн., за квітень 2020 року - 216,51 грн., за травень 2020 року - 216,51 грн., за червень 2020 року - 216,51 грн., за липень 2020 року - 216,51 грн., за серпень 2020 року - 226,29 грн., за вересень 2020 року - 226,29 грн., за жовтень 2020 року - 226,29 грн., за листопад 2020 року - 226,29 грн., за грудень 2020 року - 226,29 грн., за січень 2021 року - 233,81 грн., за лютий 2021 року - 331,42 грн., за березень 2021 року - 331,42 грн., за квітень 2021 року - 331,42 грн., за травень 2021 року - 415,41 грн., за червень 2021 року - 415,41 грн., за липень 2021 року - 415,41 грн., за серпень 2021 року - 540,03 грн., за вересень 2021 року - 540,03 грн., за жовтень 2021 року - 540,03 грн., за листопад 2021 року - 540,03 грн., за грудень 2021 року - 540,03 грн., за січень 2022 року - 563,19 грн., за лютий 2022 року - 552,29 грн. 
У постанові Другого апеляційного адміністративного суду від 12.10.2023 року по справі №520/1965/23 чітко указано, що системний аналіз пункту 1, абзаців 4, 6 пункту 5 Порядку №1078 (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) дає підстави зробити висновок, що нарахування й виплата індексації-різниці має щомісячний фіксований характер, гарантується законом і є обов`язковими для підприємств, установ та організацій незалежно від форми власності і господарювання, а також для фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників.
Вказані висновки щодо розуміння положень Порядку №1078 та розрахунку суми індексації-різниці викладені, зокрема, у постановах Верховного Суду від 23.03.2023 року у справі №400/3826/21, від 27.09.2023 року у справі №420/23176/21.
Буквальний спосіб тлумачення абзаців 3, 4, 5, 6 пункту 5 Порядку №1078 свідчить про те, що для їхнього застосування враховується: розмір підвищення доходу позивачки в березні 2018 року (А); сума можливої індексації грошового забезпечення позивачки в березні 2018 року (Б); чи перевищує (А) суму можливої індексації (Б).
Розмір підвищення доходу в березні 2018 року (А) визначається як різниця між сумою грошового забезпечення в березні 2018 року та сумою грошового забезпечення в січні 2018 року.
В обидві ці суми враховуються складові грошового забезпечення, які не мають разового характеру (абз. 5 п.5 Порядку №1078).
Сума можливої індексації грошового забезпечення в березні 2018 року (Б) визначається як результат множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, актуального для березня 2018 року, на величину приросту індексу споживчих цін у березні 2018 року, поділений на 100 відсотків (абзац 5 п.4 Порядку №1078).
Якщо розмір підвищення доходу в березні 2018 року (А) дорівнює або є меншим за суму можливої індексації, що склалася у березні 2018 року (Б), то це є підставою для нарахування й виплати позивачці індексації-різниці до чергового підвищення тарифних ставок (окладів) або до дати звільнення зі служби.
Матеріали справи не містять жодних доказів дослідження відповідачем - суб"єктом владних повноважень арифметичних розрахунків Військової частини НОМЕР_1 за наведеним у постанові Другого апеляційного адміністративного суду від 12.10.2023 року по справі №520/1965/23 алгоритмом і суджень з приводу правильності цих розрахунків в аспекті реального виконання судового акту.
Продовжуючи вирішення спору, суд відзначає, що критерії законності управлінського волевиявлення (як у формі рішення, так і у формі діяння) владного суб`єкта викладені законодавцем у приписах ч.2 ст.2 КАС України, а обов`язок доведення факту дотримання цих критеріїв покладений на владного суб`єкта ч.2 ст.77 КАС України і повинен виконуватись шляхом подання до суду доказів і наведення у процесуальних документах адекватних аргументів відповідності закону вчиненого волевиявлення і безпідставності доводів іншого учасника справи.
Тож, за змістом ч.2 ст.77 КАС України відповідність закону рішення чи діяння (управлінського волевиявлення) за критеріями дотримання: компетенції, меж повноважень, способу дій, приводу реалізації функції контролю, обґрунтованості, безсторонності (неупередженості), добросовісності, розсудливості, рівності перед законом, унеможливлення дискримінації, пропорційності, своєчасності, права особи на участь у процесі прийняття рішення, має доводитись, насамперед, відповідачем - суб`єктом владних повноважень.
Проте, сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2020р. по справі №520/2261/19 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.06.2023р. у справі №916/3027/21 стандарти доказування обставин спору та приписи ч.4 ст.9, ст.ст.72-76, ч.1 ст.77, ч.3 ст.242, ч.4 ст.242 КАС України засвідчують, що реальність (справжність та правдивість) конкретної обставини фактичної дійсності не може бути сприйнята доведеною судом виключно через неспростування одним із учасників справи (навіть суб`єктом владних повноважень) декларативно проголошеного, але не доказаного твердження іншого учасника справи, позаяк протилежне явно та очевидно прямо суперечить меті правосуддя - з`ясування об`єктивної істини у справі.
Викладені вище міркування окружного адміністративного суду також є цілком релевантними правовій позиції постанови Верховного Суду від 19.01.2023р. у справі №520/6006/21, де указано, що: 1) у праві існують три основні стандарти доказування: "баланс імовірностей" (balance of probabilities) або "перевага доказів" (preponderance of the evidence); "наявність чітких та переконливих доказів" (clear and convincing evidence); "поза розумним сумнівом" (beyond reasonable doubt) та у справах, де суб`єкт владних повноважень доводить правомірність своїх рішень, що передбачають втручання у власність або діяльність суб`єкта приватного права (зокрема, притягнення його до відповідальності), подані таким суб`єктом владних повноважень докази, за загальним правилом, повинні відповідати критерію "поза розумним сумнівом"; 3) Цей висновок сформульований Верховним Судом, зокрема у постановах від 14.11.2019р. у справі №822/863/16, від 21.11.2019р. у справі №826/5857/16, від 11.02.2020р. у справі №816/502/16, від 16.06.2020р. у справі №756/6984/16-а та від 18.11.2022р. у справі №560/3734/22.
Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Зміст цієї норми процесуального закону було розтлумачено у постанові Верховного Суду від 07.11.2019р. по справі №826/1647/16 (адміністративне провадження № К/9901/16112/18), де указано, що обов`язковою умовою визнання протиправним управлінського волевиявлення суб`єкта владних повноважень є доведеність приватною особою факту порушення власних прав (інтересів) та доведеність факту невідповідності закону оскарженого управлінського волевиявлення.
У силу правового висновку постанови Верховного Суду від 29.01.2020р. у справі №814/1460/16 адміністративний суд перевіряє рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень ретроспективно, тобто зважаючи на ті обставини, які існували у минулому на момент прийняття оспорюваного рішення (вчинення дії, допущення бездіяльності).
Кваліфікуючи реально вчинене у спірних правовідносинах управлінське волевиявлення суб`єкта владних повноважень, суд виходить із того, що за загальним правилом під рішенням суб`єкта владних повноважень слід розуміти письмовий акт, під дією суб`єкта владних повноважень слід розуміти вчинок посадової/службової особи, під бездіяльністю суб`єкта владних повноважень слід розуміти невиконання обов`язків, під відмовою суб`єкта владних повноважень слід розуміти письмово зафіксоване діяння з приводу незадоволення звернення приватної особи.
За змістом правових позицій постанови Верховного Суду від 03.06.2020р. у справі №464/5990/16-а та постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.09.2022р. у справі №9901/276/19 протиправною бездіяльністю суб`єкта владних повноважень є зовнішня форма поведінки (діяння) органу/посадової особи у вигляді неприйняття рішення (нездійснення юридично значимих дій) у межах компетенції за наявності фізичної змоги реалізувати управлінську функцію.
У спірних правовідносинах суб"єктом владних повноважень було реалізовано управлінську функцію у формі рішення з приводу закінчення виконавчого провадження.
Перевіряючи наведені учасниками спору аргументи приєднаними до справи доказами, оцінивши добуті докази за правилами ст.ст.72-77, 90, 211 КАС України, підсумовуючи викладені вище міркування, суд доходить до переконання про те, що владний суб`єкт у спірних правовідносинах не забезпечив дотримання ч.2 ст.19 Конституції України та ч.2 ст.2 КАС України, позаяк під час реалізації управлінської функції контролю у галузі примусового виконання судових актів із достатньою повнотою не установив обставини фактичної дійсності стосовно виконання рішення суду в частині обчислення суми платежу (індексації грошового забезпечення за період з 01.10.2018 по 23.02.2022 включно), припустився саме за цією обставиною помилки у тлумаченні змісту належної норми права, унаслідок чого вчинене управлінське волевиявлення не узгоджується як із дійсним змістом нормативного регламентування, так і дійсними обставинами спірних правовідносин.
Суд відмічає, що нарахування Військовою частиною НОМЕР_1 на виконання постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 12.10.2023 року по справі №520/1965/23 індексації грошового забезпечення за період з 01.10.2018 по 23.02.2022 включно (визначеної з урахуванням розміру підвищення доходу та розрахованої як різниця між сумою індексації і розміром підвищення доходу відповідно до абзаців 3, 4, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року №1078) у розмірі - "0,00грн." явно та очевидно суперечить ст.ст.6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950р., позаяк судом у названому випадку було застосовано спосіб захисту у вигляді обтяження суб"єкта владних повноважень - НАРАХУВАТИ І ВИПЛАТИТИ ІНДЕКСАЦІЮ ГРОШОВОГО ЗАБЕЗПЕЧЕННЯ, а не спосіб захисту у вигляді обтяження суб"єкта владних повноважень обов`язком вирішити питання (розглянути питання) про нарахування індексації. 
Суд нагадує, що у судовому засіданні - 22.01.2026р. представник третьої особи - Військової частини НОМЕР_3 зазначив, що у лютому 2018р. заявник військової служби не проходив та грошового забезпечення взагалі не отримував, бо знаходився у відпустці по догляду за дитиною до досягнення дитиною 3-річного віку; у березні 2018р. заявник військової служби не проходив та грошового забезпечення взагалі не отримував, бо знаходився у відпустці по догляду за дитиною до досягнення дитиною 3-річного віку; заявник продовжив проходження військової служби лише у жовтні 2018р., коли і почав отримувати грошове забезпечення. 
Доказів на підтвердження цих обставин третьою особою - військовою частиною НОМЕР_1 до суду подано не було.
У тексті постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 12.10.2023 року по справі №520/1965/23 цих обставин не відображено.
Суд відмічає, що нарахування Військовою частиною НОМЕР_1 на виконання постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 12.10.2023 року по справі №520/1965/23 індексації грошового забезпечення у розмірі - "0,00грн." не може свідчити ні про що інше, окрім відсутності у заявника порушеного права на отримання індексації грошового забезпечення за період з 01.10.2018 по 23.02.2022.
Такий випадок згідно з ч.1 ст.2 КАС України та згідно з ч.2 ст.2 КАС України зумовлює постановлення рішення суду про відмову у позові.
Проте, постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 12.10.2023 року по справі №520/1965/23 позов заявника було задоволено частково; було зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.10.2018 по 23.02.2022 включно, визначеної з урахуванням розміру підвищення доходу та розрахованої як різниця між сумою індексації і розміром підвищення доходу відповідно до абзаців 3, 4, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року №1078, з урахуванням виплачених сум.
Під час розгляду справи №520/33813/25 ані відповідачем, ані Військовою частиною НОМЕР_1 не було доведено існування екстраординарного та надзвичайно виключного випадку правомірності виконання судового рішення у справі №520/1965/23 у спосіб нарахування індексації грошового забезпечення за період з 01.10.2018 по 23.02.2022 у розмірі - "0,00грн.".
Тож, за наслідками розгляду справи слід визнати не доведеним за правилами ч.2 ст.77 КАС України факт відповідності ч.2 ст.2 КАС України реально вчиненого суб”єктом владних повноважень управлінського волевиявлення та навпаки – доведеним за правилом ч.1 ст.77 КАС України факт існування у заявника порушеного публічного права (інтересу) у межах спірних правовідносин.
Указане є визначеною процесуальним законом підставою для задоволення позову.
При розв`язанні спору, суд, зважаючи на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом – Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі “Гарсія Руїз проти Іспанії”, від 22.02.2007р. у справі “Красуля проти Росії”, від 05.05.2011р. у справі “Ільяді проти Росії”, від 28.10.2010р. у справі “Трофимчук проти України”, від 09.12.1994р. у справі “Хіро Балані проти Іспанії”, від 01.07.2003р. у справі “Суомінен проти Фінляндії”, від 07.06.2008р. у справі “Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії”), вичерпно реалізував існуючі правові механізми з`ясування об`єктивної істини; надав оцінку усім юридично значимим факторам і обставинам справи; дослухався до усіх ясно і чітко сформульованих та здатних вплинути на результат вирішення спору аргументів сторін; виклав власні мотиви конкретного тлумачення змісту належних норм матеріального і процесуального права. 
Розгорнуті і детальні мотиви та висновки суду з приводу юридично значимих аргументів, доводів учасників справи та обставин справи викладені у тексті судового акту. 
Решта доводів сторін окремій оцінці у тексті судового акту не підлягає, позаяк не впливає на правильність розв`язання спору по суті.
Розподіл судових витрат по справі слід здійснити відповідно до ст.139 КАС України та Закону України "Про судовий збір".
Керуючись ст.ст.8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст.4-12, 72-77, 90, 211, 241-243, 255, 287, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Позов - задовольнити.
Визнати протиправною та скасувати постанову старшого державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Пархоменко Наталії Вікторівни про закінчення виконавчого провадження від 23.12.2025р. у виконавчому провадженні №75122226.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (ідентифікаційний код - 34952393; місцезнаходження - вул. Студентська, буд. 5/6, м. Харків, 61024) на користь ОСОБА_1 (адреса реєстрації місця проживання - АДРЕСА_1 ; р.н.о.к.п.п. - НОМЕР_4 ) 968,96 грн (дев`ятсот шістдесят вісім гривень 96 копійок) у якості компенсації витрат на оплату судового збору.
Роз`яснити, що судове рішення набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України (після закінчення строку подання скарги усіма учасниками справи або за наслідками процедури апеляційного перегляду); підлягає оскарженню до Другого апеляційного адміністративного суду у строк згідно з ч.6 ст.287 КАС України (протягом 10 днів з дати проголошення судового рішення).

Суддя А.В. Сліденко