29.01.2026
єдиний унікальний номер справи 531/2410/25
номер провадження 1-кп/531/19/26

ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 січня 2026 року м. Карлівка 

Карлівський районний суд Полтавської області в складі:
головуючого - судді ОСОБА_1 
за участю секретаря – ОСОБА_2 ,
прокурора – ОСОБА_3 ,
обвинуваченого – ОСОБА_4 ,
законного представника обвинуваченого – ОСОБА_5 ,
захисника – ОСОБА_6 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Карлівка обвинувальний акт кримінального провадження №12025170450000380 від 10.07.2025 року за обвинуваченням
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Халтурине Карлівського району Полтавської області, мешканець АДРЕСА_1 , українець, громадянин України, з середньою освітою, не одружений, не працюючий, неповнолітніх та малолітніх дітей на утриманні немаючий, в силу ст. 89 КК України раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, -

В С Т А Н О В И В:

Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради Національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану», на території України введено воєнний стан, який діє і на даний час.
Встановлено, що 17 червня 2025 року близько 13:00 ОСОБА_4 , з метою проведення спільного відпочинку, прийшов до території господарства раніше знайомого ОСОБА_7 , що за адресою: АДРЕСА_2 , який був відсутній за місцем свого проживання.
Саме тоді у ОСОБА_4 виник злочинний умисел на таємне викрадення чужого майна.
Реалізуючи свій злочинний намір, спрямований на таємне викрадення чужого майна, ОСОБА_4 , того ж дня та в той же час, діючи в умовах воєнного стану, з прямим умислом, з корисливих спонукань, з метою таємного викрадення чужого майна, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, знаючи, що за його злочинними діями ніхто не спостерігає, перебуваючи на території господарства потерпілого ОСОБА_7 , шляхом відчинення вхідних дверей житлового будинку, без дозволу ОСОБА_7 проник до середини будинку, звідки викрав наступні речі: чоловічу зимову куртку чорного кольору фірми DV men's, флеш-носій на 4 GB із гравіюванням на корпусі у вигляді герба України, гантель на 10 кг., набір ключів (шестигранників) фірми «Міоl», акустичну колонку марки «hoco», модель BS37, 1800 mAh, що належали потерпілому ОСОБА_7 , загальною вартістю 4568,80 грн. (чотири тисячі п`ятсот шістдесят вісім гривень 80 копійок).
Викраденим майном ОСОБА_4 розпорядився на власний розсуд, чим спричиним потерпілому майнової шкоди на вище вказану суму.
За свої умисні діяння, що виразились у таємному викраденні чужого майна (крадіжка) в умовах воєнного стану, поєднане з проникненням у житло, ОСОБА_4 , обвинувачується у скоєнні кримінального правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 185 КК України.
У судовому засіданні ОСОБА_4 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, визнав в повному обсязі та повністю підтвердив час, обставини та спосіб вчинення кримінальних правопорушень. У скоєному щиро розкаявся.
Прокурор просив визнати ОСОБА_4 винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України та призначити покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років. 
Відповідно до ст. 75 КК України, звільнити ОСОБА_4 , від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком на один рік.
Просив вирішити долю речових доказів.
ОСОБА_4 , захисник та законний представник не заперечували проти призначення покарання, зазначеного прокурором.
Потерпілий у судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленими про місце, дату та час судового розгляду, направив заяву про розгляд справи без його участі, стосовно міри покарання покладаються на розсуд суду.
Винуватість ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, визнаного судом доведеним, крім визнання ним своєї вини, підтверджується сукупністю зібраних та досліджених у судовому засіданні доказів, а саме:
-витягом з єдиного реєстру досудових розслідувань №12025170450000380 від 10.07.2025 року;
-протоколом прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 17.06.2025 року;
- рапортом від 10.07.2025 року;
- рапортом від 17.06.2025 року;
- заявою потерпілого про дозвіл на проведення огляду від 10.07.2025;
-протоколом огляду місця події від 10.07.2025 року;
-протоколом огляду місця події від 15.07.2025 року;
-висновком товарознавчої експертизи від 28.07.2025 року по визначенню вартості майна №1880;
- повідомленням про підозру від 31.07.3025 року.
Суд вважає, що обвинувачення, пред`явлене обвинуваченому знайшло своє підтвердження в судовому засіданні в повному обсязі, а його дії органами досудового розслідування за ч. 4 ст. 185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжці), вчиненій в умовах воєнного стану, поєднаній з проникненням до житла кваліфіковане правильно, вину повністю доведеною.
Вирішуючи питання про призначення обвинуваченому покарання, суд керується вимогами ст. ст. 65-67 КК України та роз`ясненнями Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» з послідуючими змінами та виходить із принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.
Як обставини, що пом`якшують покарання, згідно ст. 66 КК України, суд враховує щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінальних правопорушень.
Обставини, що обтяжують покарання, згідно 67 КК України, відсутні.
Аналізуючи зібрані по справі докази, які характеризують особистість обвинуваченого, суд вбачає наступне:
ОСОБА_4 не є особою з інвалідністю, не працює, на обліку у лікаря-нарколога не перебуває, перебуває на обліку у лікаря-психіатра, в силу ст.89 КК України не судимий. 
Згідно висновку судово-психіатричного експерта №636 від 24.09.2025 року ОСОБА_4 на даний час будь-яким хронічним психічним захворюванням не страждає, не перебуває в стані тимчасового розладу психічної діяльності, а виявляє ознаки вродженого недоумства рівня легкої розумової відсталості з вираженими порушеннями поведінки.
ОСОБА_4 в період часу, що відноситься до інкримінованого йому протиправного діяння, будь-яким хронічним психічним захворюванням не страждав і не перебував в стані тимчасового розладу психічної діяльності.
Ступінь вродженого недоумства з порушеннями поведінки у ОСОБА_4 є таким, що позбавляв його здатності повною мірою усвідомлювати свої дії та керувати ними в період часу, що відноситься до інкримінованого протиправного діяння. 
ОСОБА_4 потребує застосування примусових заходів медичного характеру, не пов`язаних з госпіталізацією до закладу з надання психіатричної допомоги. 
Згідно до висновків досудової доповіді у кримінальному провадженні, складеною Полтавським районним сектором №3 Філії державної установи «Центр пробації» в Полтавській області, ризик вчинення ОСОБА_4 повторного кримінального правопорушення оцінюється як високий; ризик небезпеки для суспільства або окремих осіб оцінюється як високий.
Орган пробації вважає, що виправлення особи без позбавлення або обмеження волі на певний строк не можливо.
Згідно ч. 5 ст. 12 КК України кримінальне правопорушення, у вчинені яких обвинувачується ОСОБА_4 є тяжким.
Вирішуючи питання про вид та міру покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , суд враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу обвинуваченого: його вік, соціальне становище, відсутність даних перебування на диспансерному обліку у лікаря нарколога, характеристику обвинуваченого.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень, а згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених.
Під час судового розгляду, проаналізувавши поведінку обвинуваченого після вчинення кримінального правопорушення, наслідки суспільно-небезпечних діянь, зваживши на всі обставини кримінального провадження в їх сукупності, суд приходить до переконання, що необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень буде призначення покарання в межах санкції: ч. 4 ст. 185 КК України.
Разом із тим, зважаючи на викладене, з урахуванням обставин, що пом`якшують покарання та істотно зменшують ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим злочину, суд вважає за необхідне застосувати ст. 75 КК України, оскільки можливе виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства.
Відповідно до cт.20 КК України особа, визнана судом обмежено осудною, тобто та, яка під час вчинення злочину через наявний у неї психічний розлад не була здатна повною мірою усвідомлювати свої дії (бездіяльність) та (або) керувати ними, підлягає кримінальній відповідальності; визнання особи обмежено осудною враховується судом при призначенні покарання і може бути підставою для застосування примусових заходів медичного характеру.
Відповідно до п. 3 постанови Пленуму Верховного суду України від 03.06.2005року №7«Про практику застосування судами примусових заходів медичного характеру та примусового лікування» неосудність та обмежена осудність є юридичними категоріями, а тому визнання особи неосудною (ч. 2 ст. 19 КК України) чи обмежено осудною (ч. 1 ст. 20 КК України) належить виключно до компетенції суду.
Разом з тим, слід враховувати, що примусові заходи медичного характеру мають застосовуватися лише за наявності у справі обґрунтованого висновку експертів-психіатрів про те, що особа страждає на психічну хворобу чи має інший психічний розлад, які зумовлюють її неосудність або обмежену осудність і викликають потребу в застосуванні щодо неї таких заходів.
При цьому, зазначені заходи, перелік яких визначений ст. 94 КК України, можуть застосовуватися до осіб, які вчинили суспільно небезпечні діяння у стані неосудності (обмеженої осудності) або вчинили злочини в стані осудності чи обмеженої осудності, але до постановлення вироку або під час відбування покарання захворіли на психічну хворобу, що позбавляє їх можливості усвідомлювати свої дії (бездіяльність) чи керувати ними.
Зі змісту висновку судово-психіатричного експерта №636 від 24.09.2025 року ОСОБА_4 на даний час будь-яким хронічним психічним захворюванням не страждає, не перебуває в стані тимчасового розладу психічної діяльності, а виявляє ознаки вродженого недоумства рівня легкої розумової відсталості з вираженими порушеннями поведінки.
ОСОБА_4 в період часу, що відноситься до інкримінованого йому протиправного діяння, будь-яким хронічним психічним захворюванням не страждав і не перебував в стані тимчасового розладу психічної діяльності.
Ступінь вродженого недоумства з порушеннями поведінки у ОСОБА_4 є таким, що позбавляв його здатності повною мірою усвідомлювати свої дії та керувати ними в період часу, що відноситься до інкримінованого протиправного діяння. 
ОСОБА_4 потребує застосування примусових заходів медичного характеру, не пов`язаних з госпіталізацією до закладу з надання психіатричної допомоги.
Враховуючи теперішній актуальний психічний стан обвинуваченого ОСОБА_4 , суд вважає, що останній потребує застосування до нього примусових заходів медичного характеру не пов`язаних з госпіталізацією до закладу з надання психіатричної допомоги.
Згідно рекомендацій постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 3 червня 2005 року «Про практику застосування судами примусових заходів медичного характеру та примусового лікування», надання в примусовому порядку амбулаторної психіатричної допомоги застосовується щодо осіб, які мають психічні розлади, наявність яких сама і є критерієм обмеженої осудності (ч. 1 ст. 20, ч. 2 ст. 94 КК України). Своєрідність зазначеної психіатричної допомоги полягає в тому, що вона надається обмежено осудним у примусовому порядку одночасно з відбуванням покарання, призначеного за вироком суду.
Відповідно до пункту 8 зазначеної постанови Пленуму Верховного Суду, така допомога може надаватися таким особам незалежно від виду призначеного їм покарання, якщо воно пов`язане з позбавленням волі, то здійснення зазначеного примусового заходу медичного характеру покладається на медичну службу кримінально-виконавчих установ, а якщо не пов`язане, - на психіатричні заклади охорони здоров`я за місцем проживання засуджених.
Таким чином, з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, даних про його особу, обставин кримінального провадження, висновку судово-психіатричної експертизи, суд приходить до висновку про необхідність врахувати стан обмеженої осудності обвинуваченого, як підставу для застосування до нього примусових заходів медичного характеру у виді надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку у психіатричному закладі охорони здоров`я за місцем проживання ОСОБА_4 .
Враховуючи відсутність запобіжного заходу на досудовому слідстві, під час судового розгляду та процесуальну поведінку обвинуваченого, суд не вбачає необхідності в обранні запобіжного заходу до набрання вироком законної сили. 
Підстав застосування відносно ОСОБА_4 ст. 69 КК України суд не вбачає.
Долю речових доказів вирішити відповідно до ст. 100 КПК України.
Судові витрати відсутні.
Цивільний позов по кримінальному провадженню відсутній.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 369-371, 373-376 КПК України суд, -

У Х В А Л И В:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винним у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, і призначити покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років. 
Відповідно до ст. 75 КК України, звільнити ОСОБА_4 , від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком на один рік.
Запобіжний захід не обирати.
У відповідності до ст. ст. 20, 93, 94 КК України, ч. 2 ст. 504 КПК України застосувати до ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , - примусові заходи медичного характеру у виді амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку.
Виконання вироку в частині застосування до ОСОБА_4 примусових заходів медичного характеру у виді амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку - здійснювати за місцем проживання засудженого.
Строк відбуття покарання рахувати із часу звернення вироку до виконання. 
Речові докази – чоловіча зимова куртка чорного кольору фірми DV men's; флеш-носій на 4 GB із гравіюванням на корпусі у вигляді герба України; гантеля на 10 кг.; набір ключів (шестигранників) фірми «Міоі»; акустична колонка марки «Носо», модель BS37, 1800 mAh - які передані на зберігання потерпілому ОСОБА_7 , – вважати повернутими.
Апеляційна скарга на вирок може бути подана до Полтавського апеляційного суду через Карлівський районний суд, протягом 30 днів з моменту його проголошення.
Згідно ч. 6 ст. 376 КПК України, копія вироку, після його проголошення, негайно вручається обвинуваченому та прокурору.
Інші учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Суддя ОСОБА_1