ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2026 року	м. Одеса	Справа № 916/869/25	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
Головуючого судді: Таран С.В.,
Суддів: Богатиря К.В., Поліщук Л.В.,
при секретарі судового засідання: Фещук В.М.,
за участю представників:
від Державної установи "Держгідрографія" – Лугін І.Ю.,
від Приватного підприємства "Гранд Інжиніринг" – Клименков Д.В.,
від Державного підприємства "Класифікаційне товариство Регістр судноплавства України" – участі не брали,
розглянувши апеляційну скаргу Приватного підприємства "Гранд Інжиніринг"
на рішення Господарського суду Одеської області від 12.08.2025, прийняте суддею Цісельським О.В., м. Одеса, повний текст складено 22.08.2025,
у справі №916/869/25
за позовом: Державної установи "Держгідрографія"
до відповідача: Приватного підприємства "Гранд Інжиніринг"
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: Державного підприємства "Класифікаційне товариство Регістр судноплавства України"
про розірвання договору та стягнення 2 695 050 грн

ВСТАНОВИВ:

У березні 2025 р. Державна установа "Держгідрографія" звернулася з позовом до Приватного підприємства "Гранд Інжиніринг", в якому просила розірвати укладений між сторонами договір на виконання проектних робіт (з розробки робочого проекту гідрографічно-лоцмейстерського судна) №62/18 від 19.09.2018, а також стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти у загальній сумі 2695050 грн, з яких: 1412500 грн – сума збитків, понесених зі сплатою авансового платежу, та 1282550 грн – сума штрафних санкцій (неустойка, штраф, пеня).
Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань за укладеним між сторонами договором на виконання проектних робіт (з розробки робочого проекту гідрографічно-лоцмейстерського судна) №62/18 від 19.09.2018 в частині строків та якості виконаних робіт, що є підставою для розірвання вказаного договору та стягнення з Приватного підприємства "Гранд Інжиніринг" на користь Державної установи "Держгідрографія" штрафних санкцій, а також, з огляду на припинення договірних відносин, збитків у розмірі, що відповідає сумі грошових коштів, сплачених позивачем на виконання вказаного договору в якості попередньої оплати.
За вказаною позовною заявою місцевим господарським судом 12.03.2025 відкрито провадження у справі №916/869/25 та в подальшому протокольною ухвалою суду від 06.05.2025 залучено Державне підприємство "Класифікаційне товариство Регістр судноплавства України" до участі у даній справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача.
Рішенням Господарського суду Одеської області від 12.08.2025 у справі №916/869/25 (суддя Цісельський О.В.) частково задоволено позов; стягнуто з Приватного підприємства "Гранд Інжиніринг" на користь Державної установи "Держгідрографія" суму передплати за договором №62/18 від 19.09.2018 у розмірі 1415500 грн; стягнуто з Приватного підприємства "Гранд Інжиніринг" на користь Державної установи "Держгідрографія" пеню у сумі 206790 грн та штраф у загальній сумі 305100 грн; стягнуто з Приватного підприємства "Гранд Інжиніринг" на користь Державної установи "Держгідрографія" судовий збір у розмірі 32306,70 грн; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Судове рішення мотивоване доведеністю позивачем факту неналежного виконання Приватним підприємством "Гранд Інжиніринг" своїх зобов`язань за договором на виконання проектних робіт (з розробки робочого проекту гідрографічно-лоцмейстерського судна) №62/18 від 19.09.2018, оскільки останнім не були своєчасно усунуті всі недоліки наданої ним позивачеві на погодження документації робочого проекту, що є підставою для відшкодування Державній установі "Держгідрографія" 1412500 грн збитків у вигляді суми перерахованої нею попередньої оплати, а також для нарахування відповідачеві штрафних санкцій, при цьому, встановивши помилковість проведеного позивачем розрахунку неустойки, місцевий господарський суд здійснив власний перерахунок та дійшов висновку щодо наявності правових підстав для зменшення розміру відповідних санкцій. Крім того, з огляду на наявність повідомлення позивача про розірвання договору на виконання проектних робіт (з розробки робочого проекту гідрографічно-лоцмейстерського судна) №62/18 від 19.09.2018, суд першої інстанції зазначив про те, що вказаний договір є розірваним з 25.12.2024 (дата листа-відповіді Приватного підприємства "Гранд Інжиніринг" на вищенаведене повідомлення), у зв`язку з чим відповідна позовна вимога про розірвання договору у судовому порядку не підлягає задоволенню.
Не погодившись з прийнятим рішенням, Приватне підприємство "Гранд Інжиніринг" звернулося з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 12.08.2025 у справі №916/869/25 та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.
Зокрема, скаржник наголошує на тому, що чинним рішенням Господарського суду Одеської області від 13.01.2021 у справі №916/727/20, яке безпідставно проігнороване місцевим господарським судом під час ухвалення оскаржуваного рішення, було встановлено відсутність порушень Приватним підприємством "Гранд Інжиніринг" умов договору на виконання проектних робіт (з розробки робочого проекту гідрографічно-лоцмейстерського судна) №62/18 від 19.09.2018 внаслідок неналежності наданих позивачем вихідних даних, що, у свою чергу, вплинуло на строки та якість виконання робіт і, як наслідок, зумовило відмову у задоволенні тотожних позовних вимог Державної установи "Держгідрографія" про стягнення попередньої оплати та штрафних санкцій. Водночас, за твердженням апелянта, місцевий господарський суд необґрунтовано поклав на відповідача обов`язок узгодження розробленого проекту з Державним підприємством "Класифікаційне товариство Регістр судноплавства України" та не надав оцінки наявним у матеріалах справи доказам виконання Приватним підприємством "Гранд Інжиніринг" коригувань і усунення недоліків проекту, після чого цей проект пройшов експертний розгляд, що підтверджує його відповідність обов`язковим правилам і стандартам. Скаржник також звертає увагу на те, що частина робіт на підставі вищенаведеного договору була виконана відповідачем та фактично прийнята позивачем, у зв`язку з чим висновок суду про повне повернення попередньої оплати є помилковим, а визначення пропорційності обсягу виконаних робіт потребувало спеціальних знань і могло бути здійснене лише за результатами судової експертизи, між тим вона не була призначена, а замість неї суд врахував неналежний доказ – висновок Дніпро-Бузького басейнового відділу Державної установи "Лабораторний центр МОЗ України на водному транспорті" від 04.03.2021, який не є висновком експерта та містить низку істотних суперечностей. Крім того, апелянт посилається на те, що місцевий господарський суд не встановив правових підстав для розірвання договору на виконання проектних робіт (з розробки робочого проекту гідрографічно-лоцмейстерського судна) №62/18 від 19.09.2018 та помилково, ґрунтуючись на припущеннях, ототожнив момент розірвання останнього з датою надання Приватним підприємством "Гранд Інжиніринг" відповіді на повідомлення позивача стосовно одностороннього розірвання цього договору; не врахував дію воєнного стану як форс-мажорної обставини, що виключає відповідальність у вигляді неустойки; не розглянув клопотання відповідача про застосування позовної давності, а також не відобразив в оскаржуваному рішенні факт присутності повноважного представника відповідача у судовому засіданні.
У відзиві на апеляційну скаргу б/н від 14.10.2025 (вх.№3702/25/Д1 від 14.10.2025) Державна установа "Держгідрографія" просить залишити апеляційну скаргу Приватного підприємства "Гранд Інжиніринг" без задоволення, а рішення Господарського суду Одеської області від 12.08.2025 у справі №916/869/25 – без змін, посилаючись на те, що виявлені зауваження та недоліки проекту відповідачем не усунуті, розроблена документація робочого проекту гідрографічно-лоцмейстерського судна не надана на повторний розгляд та узгодження позивачеві, а безпосередньо передана до Державного підприємства "Класифікаційне товариство Регістр судноплавства України" для її схвалення у недоопрацьованому стані, що не відповідає умовам договору на виконання проектних робіт (з розробки робочого проекту гідрографічно-лоцмейстерського судна) №62/18 від 19.09.2018, при цьому документи Державного підприємства "Класифікаційне товариство Регістр судноплавства України" підтверджують відсутність остаточного схвалення розробленої документації робочого проекту гідрографічного судна у зв`язку з необхідністю його доопрацювання, у той час як згідно з висновком Дніпро-Бузького басейнового відділу Державної установи "Лабораторний центр МОЗ України на водному транспорті" від 04.03.2021 виконані креслення не відповідають вимогам санітарних правил морських суден.
20.10.2025 до суду апеляційної інстанції від Приватного підприємства "Гранд Інжиніринг" надійшли письмові заперечення на відзив на апеляційну скаргу б/н від 17.10.2025 (вх.№3702/25/Д2 від 20.10.2025), в яких апелянт з підстав, зазначених в апеляційній скарзі, стверджує про помилковість правової позиції позивача та необґрунтованість заперечень останнього, викладених у відзиві на апеляційну скаргу, оскільки, на переконання скаржника, саме Державна установа "Держгідрографія", як замовник проекту, безпідставно та цілеспрямовано відмовлялася прийняти виконану роботу з надуманих причин, не маючи жодної законної підстави для цього.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду у складі головуючого судді Таран С.В., суддів: Богатиря К.В., Поліщук Л.В. від 29.09.2025 у справі №916/869/25 за вказаною апеляційною скаргою відкрито апеляційне провадження.
В подальшому ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 03.11.2025 вирішено розглянути апеляційну скаргу Приватного підприємства "Гранд Інжиніринг" на рішення Господарського суду Одеської області від 12.08.2025 у справі №916/869/25 поза межами строку, встановленого частиною першою статті 273 Господарського процесуального кодексу України, у розумний строк, достатній для забезпечення можливості реалізації учасниками процесу відповідних процесуальних прав з урахуванням запровадженого в Україні воєнного стану, та призначено дану справу до розгляду на 10.12.2025 о 12:00.
Протокольною ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 10.12.2025 зобов`язано Господарський суд Одеської області направити на адресу суду апеляційної інстанції матеріали справи №916/727/20 та оголошено у судовому засіданні перерву до 12:00 год 28.01.2026.
У судовому засіданні 28.01.2026, проведеному в режимі відеоконференції, представник Приватного підприємства "Гранд Інжиніринг" підтримав апеляційну скаргу; представник Державної установи "Держгідрографія" висловив заперечення проти її задоволення; представник Державного підприємства "Класифікаційне товариство Регістр судноплавства України" участі не брав, хоча був належним чином сповіщений про дату, час та місце його проведення, що підтверджується матеріалами справи (т.5 а.с.120).
За умовами частин першої, другої статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши пояснення представників сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування Господарським судом Одеської області норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла наступних висновків.
19.09.2018 між Державною установою "Держгідрографія" ("Замовник") та Приватним підприємством "Гранд Інжиніринг" ("Виконавець") укладено договір про закупівлю робіт №62/18 (далі – договір №62/18 від 19.09.2018), за умовами пункту 1.1 якого Виконавець зобов`язується у 2018-2019 роках виконати Замовнику роботи з розробки робочого проекту гідрографічно-лоцмейстерського судна (71320000-7 – послуги з інженерного проектування, далі – роботи) згідно з технічними вимогами (додаток №1, що є невід`ємною частиною договору), узгодити його з Замовником та передати продукцію, що буде результатом виконання робіт, Замовнику у 3-х оригінальних примірниках та на електронному носії (креслення – у форматі ".dwg", специфікації або інші текстові документи – у форматі ".doc" та контрольно всі документи – у форматі ".pdf"), а Замовник – прийняти та оплатити такі роботи.
Відповідно до пункту 1.4 договору №62/18 від 19.09.2018 результат виконання робіт: робочий проект гідрографічно-лоцмейстерського судна (далі – документація).
В силу пункту 2.1 договору №62/18 від 19.09.2018 якість виконання робіт повинна відповідати технічним вимогам (додаток №1 до договору), вимогам правил Регістра судноплавства, санітарним правилам морських суден та умовам договору.
Згідно з пунктами 3.1, 3.2, 3.4 договору №62/18 від 19.09.2018 вартість робіт за договором без ПДВ становить 2825000 грн. Ціна договору включає в себе всі витрати, пов`язані з виконанням робіт, в тому числі витрати на виконання основних і додаткових робіт, сплату податків і зборів (обов`язкових платежів) тощо. Витрати на розробку документації, не передбаченої у переліку документації основних робіт включаються у вартість додаткових робіт.
У пункті 4.1 договору №62/18 від 19.09.2018 узгоджено, що оплата робіт за договором здійснюється наступним чином: перший етап – здійснення передплати у розмірі 50% від вартості робіт за цим договором протягом 10 робочих днів з моменту підписання договору на підставі виставленого Виконавцем рахунку; другий етап – здійснення остаточних розрахунків з Виконавцем за фактом виконання робіт з урахування здійсненої передплати протягом 10 робочих днів після підписання акту виконаних робіт.
Строк виконання робіт – до 31.05.2019. Строк виконання робіт може змінюватися за виникнення необхідності виконання додаткових робіт. У випадку настання обставин, зазначених у пункті 5.2 цього договору, строк виконання робіт може бути продовжений, що оформлюється додатковою угодою до цього договору (пункт 5.1-5.3 договору №62/18 від 19.09.2018).
Положеннями пунктів 5.6, 5.8, 5.9, 5.11 договору №62/18 від 19.09.2018 передбачено, що Замовник протягом 15 робочих днів з дати підписання договору надає Виконавцю в електронному вигляді технічний проект гідрографічно-лоцмейстерського судна, узгоджений з Регістром судноплавства України, на підставі акту приймання-передачі технічного проекту. Протягом 5 робочих днів з моменту надання Виконавцем Замовнику на погодження примірника розробленої документації, Замовник зобов`язаний підписати акт узгодження документації або надати мотивовану відмову від його підписання. У випадку мотивованої відмови Замовника від підписання акту узгодження документації, сторонами складається двосторонній акт з переліком необхідних доробок та термінів їх виконання. Виконавець зобов`язаний зробити викладені в акті виправлення та доробки без додаткової оплати за умови, що вони не виходять за межі умов договору. Протягом 3 робочих днів з дати підписання сторонами акту узгодження документації Виконавець зобов`язаний надати Замовнику підписаний зі свого боку акт приймання-передачі виконаних робіт. Датою прийняття робіт за договором є дата затвердження Замовником акту приймання-передачі виконаних робіт.
У підпункті 6.2.6 пункту 6.2 договору №62/18 від 19.09.2018 вказано, що Замовник має право відмовитись від приймання неякісно виконаних або виконаних не у повному обсязі робіт.
За умовами підпунктів 6.3.1, 6.3.2 пункту 6.3 договору №62/18 від 19.09.2018 Виконавець зобов`язаний забезпечити виконання робіт, якість яких відповідає умовам договору, у строки, встановлені договором.
Відповідно до пунктів 7.1-7.3 договору №62/18 від 19.09.2018 у разі невиконання або неналежного виконання своїх зобов`язань за договором сторони несуть відповідальність, передбачену законами та цим договором. У разі невиконання або несвоєчасного виконання зобов`язань Виконавець сплачує Замовнику штрафні санкції (неустойка, штраф, пеня) у розмірі, передбаченому умовами договору. Види порушень та санкції за них, установлені цим договором: у випадку прострочення виконання робіт Виконавець сплачує Замовнику пеню у розмірі 0,1 відсотка вартості прострочених робіт за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості (підпункт 7.3.1); за порушення умов пункту 2.1 договору щодо якості робіт Виконавець сплачує Замовнику штраф у розмірі 20% вартості неякісно виконаних робіт (підпункт 7.3.2); у випадках, передбачених підпунктами 7.3.1. та 7.3.2, Замовник має право відповідно зменшити суму остаточного розрахунку на суму штрафних санкцій (підпункт 7.3.3); за прострочення терміну проведення розрахунків Виконавець має право нарахувати та стягнути з Замовника пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла на той період, від суми простроченого платежу, за кожний день такого прострочення (підпункт 7.3.4).
В силу пунктів 8.1-8.4 договору №62/18 від 19.09.2018 сторони не несуть відповідальність одна перед одною за невиконання або неналежне виконання зобов`язань за договором у разі виникнення обставин непереборної сили, які не існували під час укладання цього договору та виникли поза волею сторін (катастрофа, стихійне лихо, епідемія, окупація, війна). Сторона, що не може виконувати зобов`язання за цим договором унаслідок дії обставин непереборної сили, повинна не пізніше ніж протягом 15-ти днів з моменту їх виникнення повідомити про це іншу сторону в письмовій формі. Доказом виникнення обставин непереборної сили та строку їх дії є відповідні документи, які видаються Торгово-промисловою палатою України, місцевими органами влади. У разі коли строк дії обставин непереборної сили продовжується більше ніж 20 днів, кожна зі сторін в установленому порядку має право розірвати цей договір. У разі здійснення попередньої оплати Виконавець повертає Замовнику кошти протягом трьох днів з дня розірвання цього договору.
Пунктом 10.1 договору №62/18 від 19.09.2018 передбачено, що договір набуває чинності з моменту підписання його обома сторонами і діє до 30.06.2019, але у будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за договором.
Будь-які зміни і доповнення до цього договору будуть мати юридичну силу лише після підписання обома сторонами додаткової угоди та скріплення її печатками (пункт 11.1 договору №62/18 від 19.09.2018).
26.09.2018 Державна установа "Держгідрографія" перерахувала на користь відповідача авансовий платіж в сумі 1412500 грн та передала останньому в електронному вигляді технічний проект, узгоджений з Регістром судноплавства України, що не заперечується учасниками справи.
У період з лютого місяця по вересень місяць 2019 року позивач звертався до Приватного підприємства "Гранд Інжиніринг" з листами №296/08/19 від 20.02.2019, №381/08/19 від 06.03.2019, №634/08/19 від 11.04.2019, №806/1942/08/19 від 13.05.2019, №957/08/19 від 07.06.2019, №1291/08/19 від 19.07.2019, №1744/08/19 від 24.09.2019, №1574/08/19 від 28.08.2019, №1755/08/19 від 26.09.2019, в яких неодноразово зазначав про недоліки у кресленнях та технічній документації, про ненадання відповідачем на погодження матеріалів робочого проекту, про не усунення виявлених Державною установою "Держгідрографія" недоліків проекту та про порушення строків виконання робіт за договором №62/18 від 19.09.2018.
19.06.2019 між сторонами підписано та скріплено печатками додаткову угоду №2 до договору №62/18 від 19.09.2018, якою передбачено узгодження переліку додаткових робіт на суму 134523,81 грн; продовження строку виконання робіт до 30.09.2019 та строку дії договору до 30.10.2019; доповнення пункту 3.2 договору №62/18 від 19.09.2018 підпунктом 3.2.9, за умовами якого документи технічного проекту повинні бути перевірені та відкориговані з урахуванням змін Правил Регістру судноплавства України, а також змінено редакцію пункту 5.8 вказаного договору.
16.07.2019 відповідач звернувся до Державного підприємства "Класифікаційне товариство Регістр судноплавства України" з листом №20190716-1, в якому викладено прохання узгодити розроблений та модернізований Приватним підприємством "Гранд Інжиніринг" технічний проект №50421.М.
В адресованих позивачеві листах №20190926 від 26.09.2019 та №20190930 від 30.09.2019 Приватне підприємство "Гранд Інжиніринг" повідомило про те, що до переліку документів, наданих раніше в електронному вигляді, ним додатково додані документи з механічної частити, а також зазначило перелік документів з механічної частини, які були ним відкориговані з урахуванням зауважень замовника, викладених у листі останнього №1715/08/19 від 20.09.2019.
01.10.2019 Державна установа "Держгідрографія" направила відповідачеві претензію №1791/06/19, в якій, посилаючись на порушення останнім умов договору №62/18 від 19.09.2018, відсутність погодження з Державним підприємством "Класифікаційне товариство Регістр судноплавства України" технічного проекту 50421.М., невжиття заходів по усуненню недоліків, помилок та зауважень, виявлених при розгляді робочого проекту гідрографічно-лоцмейстерського судна, про які Приватне підприємство "Гранд Інжиніринг" неодноразово повідомлялося відповідними листами, вимагала у строк до 30.10.2019 виконати взяті на себе зобов`язання з розробки робочого проекту у повному обсязі або повернути кошти (аванс) у розмірі 1412500 грн.
За результатами опрацювання вищенаведеної претензії Приватне підприємство "Гранд Інжиніринг" надало відповідь №20191003-1 від 03.10.2019, в якій висловило свою незгоду із обставинами, викладеними позивачем, та запропонувало заходи для усунення непорозумінь, зокрема, шляхом укладення додаткової угоди до договору №62/18 від 19.09.2018 щодо зміни строку виконання робіт, а також шляхом надання усіх обґрунтованих зауважень щодо робочої документації в одному документі.
19.11.2019 у порядку, передбаченому пунктом 5.8 договору №62/18 від 19.09.2018, Державна установа "Держгідрографія" разом з супровідним листом №2192/08/19 від 19.11.2019 надіслала відповідачеві акт з переліком необхідних доробок та термінів їх виконання.
25.11.2019 Державне підприємство "Класифікаційне товариство Регістр судноплавства України" направило Приватному підприємству "Гранд Інжиніринг" лист №31.7-1942, яким схвалило надані йому документи технічні проекту гідрографічного судна 50521.М., при цьому зазначивши, що схвалення проекту в цілому для побудови і призначення класу документація повинна бути доповнена документами робочого проекту та надана на розгляд даного державного підприємства.
03.12.2019 відповідач, опрацювавши акт з переліком необхідних доробок та термінів їх виконання, отриманий з супровідним листом №20191203-1 від 19.11.2019, надав Державній установі "Держгідрографія" відповідь №20191203-1, в якій частково прийняв зауваження позивача, вказавши про те, що ним будуть виправлені недоліки документації та технічного проекту, а також зазначив що дата передачі відкоригованих документів має бути не раніше 20.02.2020, якщо такі коригування потрібні. Поряд з цим, Приватне підприємство "Гранд Інжиніринг" у цій відповіді наголосило на тому, що наданого позивачеві для погодження робочого проекту достатньо для будівництва судна.
27.02.2020 Приватне підприємство "Гранд Інжиніринг" звернулося до Державного підприємства "Класифікаційне товариство Регістр судноплавства України" з листом №20200227-1, в якому просило розглянути робочу документацію для схвалення в цілому проекту гідрографічного судна.
У відповідь на вищенаведене звернення Державне підприємство "Класифікаційне товариство Регістр судноплавства України" надало лист №35.1.780-453 від 26.03.2020, яким повідомило відповідача про прийняття до розгляду робочої документації для схвалення в цілому проекту гідрографічного судна, а також про те, що робоча документація повинна мати номер, а саме: номер проекту судна повинен бути вказаний як 50421.М, як і на документації технічного проекту, у той час як у наданій документації вказано 50421.
19.05.2020 Державне підприємство "Класифікаційне товариство Регістр судноплавства України" направило Приватному підприємству "Гранд Інжиніринг" лист №31.7-697, в якому зазначило про схвалення робочого проекту гідрографічного судна на клас РУ КМ Iсe 2(1)R2-RS (5.0) AUT3 та зауважило, що для схвалення проекту в цілому для призначення класу документація повинна бути доповнена розділом експлуатаційної документації, виконаної з урахуванням результатів будівництва судна, а також його кренування, і надана на розгляд цього державного підприємства. До вказаного листа було додано два екземпляри документації робочого проекту гідрографічно-лоцмейстерського судна зі штампами Державного підприємства "Класифікаційне товариство Регістр судноплавства України".
10.07.2020 на адресу Державного підприємства "Класифікаційне товариство Регістр судноплавства України" надійшов лист позивача №1104/08/20, в якому останній зазначив про те, що, не зважаючи на необхідність коригування наданих замовником зауважень до конструкторської робочої документації, всупереч договору №62/18 від 19.09.2018 Приватне підприємство "Гранд Інжиніринг" 27.02.2020 надав на розгляд зазначеного державного підприємства технічну документацію робочого проекту за відомістю документів №50421.М-360200-00-001ВД, не повідомивши про свої дії замовника. Поряд з цим, позивач наголосив на тому, що 06.07.2020 відповідач надав розроблену технічну документацію робочого проекту в електронному вигляді (формат: pdf), яка, за інформацією останнього, схвалена Державним підприємством "Класифікаційне товариство Регістр судноплавства України", проте після контрольного розгляду замовником наданої документації виявлено, що вона не враховує попередньо надані замовником зауваження щодо відповідності розробленому та схваленому технічному проекту 50421.М, технічним вимогам (додаток №1 до договору №62/18 від 19.09.2018), правилам Регістру судноплавства України та державним санітарним правилам морських суден України, а відтак документація, яка схвалена даним державним підприємством, не враховує невідповідності, виявлені під час попереднього розгляду технічної документації. Крім того, у даному листі Державна установа "Держгідрографія" повідомила про те, що вона не має примірника технічної документації робочого проекту з відмітками про схвалення Державним підприємством "Класифікаційне товариство Регістр судноплавства України", а також, посилаючись на необхідність усунення невідповідностей технічної документації робочого проекту, які виявлені замовником, для можливості побудови судна, наполягала на контрольному розгляді документації схваленого робочого проекту 50421.М, як це обумовлено розділом 13 Процедури 2-04-4 Регістра судноплавства України. Додатком до цього листа є перелік зауважень до документів робочого проекту гідрографічно-лоцмейстерського судна.
У відповіді Державного підприємства "Класифікаційне товариство Регістр судноплавства України" №35.1.780-1082 від 24.07.2020, наданій на вищенаведене звернення позивача, відмовлено у проханні щодо виконання головним офісом даного підприємства контрольного розгляду робочої документації проекту побудови гідрографічного судна пр.50421.М.
Рішенням Господарського суду Одеської області від 13.01.2021 у справі №916/727/20, яке набрало законної сили 09.02.2021, відмовлено у задоволенні позову Державної установи "Держгідрографія" до Приватного підприємства "Гранд Інжиніринг" про стягнення авансового платежу у сумі 1412500 грн, 1149755 грн штрафу, 21270 грн інфляційних втрат та 15905 грн 3% річних. Позовні вимоги були обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань за укладеним між сторонами договором №62/18 від 19.09.2018.
16.02.2021 позивач звернувся до Дніпро-Бузького басейнового відділу Державної установи "Лабораторний центр МОЗ України на водному транспорті" з листом №276/08/21, в якому просив розглянути робочий проект гідрографічно-лоцмейстерського судна пр. 50421.М та надати висновок щодо відповідності цього проекту вимогам ДСП.
Дніпро-Бузький басейновий відділ Державної установи "Лабораторний центр МОЗ України на водному транспорті" надав відповідь №114/01 від 04.03.2021 щодо відхилення проектної документації гідрографічно-лоцмейстерського судна пр. 50421.М від узгодження у зв`язку з виявленням порушень ДСП, що зумовило необхідність її доопрацювання.
Листом №484/08/21 від 16.03.2021 позивач повідомив Державне підприємство "Класифікаційне товариство Регістр судноплавства України" про те, що останнє схвалило документи робочого проекту судна (пр.50421.М), надані Приватним підприємством "Гранд Інжиніринг" без погодження зазначеної документації з замовником та без урахування невідповідностей і зауважень, які були виявлені під час розгляду замовником робочої документації та викладені у додатку до цього листа. Крім того, позивач зазначив про те, що схвалений Державним підприємством "Класифікаційне товариство Регістр судноплавства України" робочий проект має низку зауважень зі сторони замовника щодо його невідповідності технічному проекту судна, схваленому зазначеним державним підприємством листом №31.7-1942 від 25.11.2019, та правилам Регістру судноплавства України, у зв`язку з чим він не може бути прийнятий замовником як належно виконане зобов`язання. З огляду на викладене, позивач просив дати оцінку якості розробленого робочого проекту 50421.М, відповідності його технічному проекту судна та правилам Регістру судноплавства з урахуванням невідповідностей та зауважень, наданих замовником за переліком, доданим до цього листа, та підтвердити необхідність виправлення таких невідповідностей та зауважень.
01.04.2021 відповідач направив Державній установі "Держгідрографія" лист №20210401-1, в якому зазначив про надіслання останньому 04.03.2021 та, відповідно, отримання ним 09.03.2021 двох примірників акту виконаних робіт (наданих послуг) №2 від 04.03.2021, підписаних виконавцем, у зв`язку з чим запропонував позивачеві також підписати вказані акти.
Листом Державного підприємства "Класифікаційне товариство Регістр судноплавства України" №35.1.780-715 від 30.04.2021, який направлений у доповнення до раніше наданого листа №35.1.780-1082 від 24.07.2020, повідомлено позивачу про те, що за результатами розгляду наданого замовником переліку зауважень до робочої документації проекту гідрографічного судна пр. 50421.М, дане державне підприємство вважає що ці зауваження відносяться до предмету розгляду Регістра і є такими, які виконуються у робочій документації, внаслідок чого підприємство готове розглянути відкориговану робочу документацію у встановленому порядку.
В адресованому відповідачеві листі №1336/2587/12/21 від 20.07.2021 Державна установа "Держгідрографія" зазначила, що за результатами розгляду проектної документації на відповідність умовам договору №62/18 від 19.09.2018, вимогам правил Регістру судноплавства України та санітарним правилам, у зв`язку з великою кількістю зауважень до виконаних проектних робіт відсутні підстави для узгодження проектної документації, у зв`язку з чим виконавцю для підписання та повного усунення зауважень у термін до 20.08.2021 надано акт з переліком необхідних доробок у двох екземплярах.
У серпні 2021 року Приватне підприємство "Гранд Інжиніринг" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Державної установи "Держгідрографія" про стягнення 1412500 грн основної заборгованості за договором №62/18 від 19.09.2018, 174213,54 грн інфляційних втрат, 42904,37 грн витрат по сплаті послуг Регістру судноплавства України та 15464 грн витрат на друк додаткових екземплярів проекту.
Позовні вимоги Приватного підприємства "Гранд Інжиніринг" були обґрунтовані тим, що Державна установа "Держгідрографія" в порушення умов укладеного між сторонами договору №62/18 від 19.09.2018 не здійснила оплату за надані послуги з розробки проекту, внаслідок чого виникла відповідна заборгованість.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 25.11.2022 у справі №910/13456/21 вищенаведений позов Приватного підприємства "Гранд Інжиніринг" до Державної установи "Держгідрографія" задоволено повністю.
Постановою Північного апеляційного господарського суду від 24.04.2023 частково задоволено апеляційну скаргу Державної установи "Держгідрографія"; частково скасовано рішення Господарського суду міста Києва від 25.11.2022 у справі №910/13456/21; прийнято нове рішення, яким позов задоволено частково; стягнуто з Державної установи "Держгідрографія" на користь Приватного підприємства "Гранд Інжиніринг"1412500 грн основного боргу та 174213,54 грн інфляційних втрат; в решті позову відмовлено.
Постановою Верховного Суду від 05.09.2023 задоволено касаційну скаргу Державної установи "Держгідрографія"; скасовано постанову Північного апеляційного господарського суду від 24.04.2023 та рішення Господарського суду міста Києва від 25.11.2022 у справі №910/13456/21; передано справу на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 12.02.2024 у справі №910/13456/21, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 13.05.2024, у задоволені позовних вимог Приватного підприємства "Гранд Інжиніринг" до Державної установи "Держгідрографія" відмовлено повністю. 
Постановою Верховного Суду від 29.08.2024 залишено без задоволення касаційну скаргу Приватного підприємства "Гранд Інжиніринг"; залишено без змін постанову Північного апеляційного господарського суду від 13.05.2024 і рішення Господарського суду міста Києва від 12.02.2024 у справі №910/13456/21.
У листі №1757/12-1/24 від 26.11.2024 Державна установа "Держгідрографія", посилаючись на прострочення виконання відповідачем робіт та, відповідно, порушення взятих на себе зобов`язань, висловила пропозицію щодо розірвання договору №62/18 від 19.09.2018 та заявила вимогу про повернення коштів (авансу), сплачених на користь Приватного підприємства "Гранд Інжиніринг" у розмірі 1412500 грн.
Листом №20241225-1 від 25.12.2024 відповідач відмовився від розірвання договору №62/18 від 19.09.2018 та не погодився із вимогою замовника щодо повернення передплати (авансу), натомість відповідач вимагав перерахувати на його рахунок заборгованість за договором у сумі 1412500 грн та витрати по сплаті послуг Регістру судноплавства України у розмірі 42904,37 грн.
Предметом спору у даній справі є вимоги про розірвання укладеного між сторонами договору №62/18 від 19.09.2018, а також про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості у загальному розмірі 2695050 грн, з яких: 1412500 грн – сума збитків, понесених зі сплатою авансового платежу, та 1282550 грн – сума штрафних санкцій (неустойка, штраф, пеня), нарахованих у зв`язку з порушенням відповідачем умов вищенаведеного договору.
Задовольняючи частково позовні вимоги, місцевий господарський суд виходив з доведеності позивачем факту неналежного виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань за договором №62/18 від 19.09.2018, оскільки останнім не були своєчасно усунуті всі недоліки наданої ним позивачеві на погодження документації робочого проекту, що є підставою для відшкодування Державній установі "Держгідрографія" 1412500 грн збитків у вигляді суми перерахованої нею попередньої оплати, а також для нарахування відповідачеві штрафних санкцій, при цьому, встановивши помилковість проведеного позивачем розрахунку неустойки, Господарський суд Одеської області здійснив власний перерахунок та дійшов висновку щодо наявності правових підстав для зменшення розміру відповідних санкцій. Крім того, з огляду на наявність повідомлення позивача про розірвання договору №62/18 від 19.09.2018, суд першої інстанції зазначив про те, що вказаний договір є розірваним з 25.12.2024 (дата листа-відповіді Приватного підприємства "Гранд Інжиніринг" на вищенаведене повідомлення), у зв`язку з чим відповідна позовна вимога про розірвання договору у судовому порядку не підлягає задоволенню.
Колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду не повністю погоджується з вищенаведеними висновками Господарського суду Одеської області з огляду на наступне.
Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
Вказаний вище підхід є загальним і може застосовуватись при розгляді будь-яких категорій спорів, оскільки не доведеність порушення прав, за захистом яких було пред`явлено позов у будь-якому випадку є підставою для відмови у його задоволенні.
Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист – це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (частина перша статті 16 Цивільного кодексу України).
Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Водночас позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту, при цьому застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
Чинне законодавство визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права.
Крім того, суди мають виходити із того, що обраний позивачем спосіб захист цивільних прав має бути не тільки ефективним, а й відповідати правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами, та має бути спрямований на захист порушеного права.
Враховуючи вищевикладене, виходячи із приписів статті 4 Господарського процесуального кодексу України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України, можливість задоволення позовних вимог перебуває у залежності від наявності (доведеності) наступної сукупності умов: наявність у позивача певного суб`єктивного права або інтересу, порушення такого суб`єктивного права (інтересу) з боку відповідача та належність (адекватність встановленому порушенню) обраного способу судового захисту. Відсутність (недоведеність) будь-якого з означених елементів унеможливлює задоволення позовних вимог.
Відповідно до частин першої, другої статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочин.
Згідно з приписами статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку; зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, у тому числі і з договорів.
За умовами частини першої статті 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 Цивільного кодексу України).
Колегія суддів вбачає, що за своєю юридичною природою договір №62/18 від 19.09.2018 є договором на виконання робіт з виготовлення проектно-кошторисної документації, який є різновидом договору підряду.
Відповідно до статті 837 Цивільного кодексу України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу.
Особливості регулювання договору підряду на проектні та пошукові роботи визначені положеннями статей 887-891 Цивільного кодексу України.
За договором підряду на проведення проектних та пошукових робіт підрядник зобов`язується розробити за завданням замовника проектну або іншу технічну документацію та (або) виконати пошукові роботи, а замовник зобов`язується прийняти та оплатити їх. До договору підряду на проведення проектних і пошукових робіт застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено законом (стаття 887 Цивільного кодексу України).
Отже, предметом договору підряду на проведення проектних робіт є результат таких робіт – розробка проектної або іншої технічної документації.
Стаття 889 Цивільного кодексу України визначає обов`язки замовника. Зокрема, замовник зобов`язаний, якщо інше не встановлено договором підряду на проведення проектних та пошукових робіт: сплатити підрядникові встановлену ціну після завершення усіх робіт чи сплатити її частинами після завершення окремих етапів робіт або в іншому порядку, встановленому договором або законом; надавати послуги підрядникові у виконанні проектних та пошукових робіт в обсязі та на умовах, встановлених договором; брати участь разом з підрядником у погодженні готової проектно-кошторисної документації з уповноваженими органами державної влади та органами місцевого самоврядування.
В силу статті 890 Цивільного кодексу України підрядник зобов`язаний, зокрема: виконувати роботи відповідно до вихідних даних для проведення проектування та згідно з договором; погоджувати готову проектно-кошторисну документацію із замовником, а в разі необхідності - також з уповноваженими органами державної влади та органами місцевого самоврядування; передати замовникові готову проектно-кошторисну документацію та результати пошукових робіт.
Згідно зі статтями 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускаються.
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 Цивільного кодексу України).
Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Тлумачення статті 629 Цивільного кодексу України свідчить, що в ній закріплено один із фундаментальних принципів, на якому ґрунтується цивільне право – обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язків (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Невиконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в Главі 50 Цивільного кодексу України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).
За умовами статті 891 Цивільного кодексу України підрядник відповідає за недоліки проектно-кошторисної документації та пошукових робіт, включаючи недоліки, виявлені згодом у ході будівництва, а також у процесі експлуатації об`єкта, створеного на основі виконаної проектно-кошторисної документації і результатів пошукових робіт. У разі виявлення недоліків у проектно-кошторисній документації або в пошукових роботах підрядник на вимогу замовника зобов`язаний безоплатно переробити проектно-кошторисну документацію або здійснити необхідні додаткові пошукові роботи, а також відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено договором або законом.
Положеннями статті 853 Цивільного кодексу України унормовано, що замовник зобов`язаний прийняти роботу, виконану підрядником відповідно до договору підряду, оглянути її і в разі виявлення допущених у роботі відступів від умов договору або інших недоліків негайно заявити про них підрядникові. Якщо замовник не зробить такої заяви, він втрачає право у подальшому посилатися на ці відступи від умов договору або недоліки у виконаній роботі. Замовник, який прийняв роботу без перевірки, позбавляється права посилатися на недоліки роботи, які могли бути встановлені при звичайному способі її прийняття (явні недоліки).
Наведені норми містять презумпцію обов`язку замовника здійснювати приймання роботи з його засвідченням актом або іншим документом, що фіксує факт прийняття роботи. Крім того, на замовника покладається обов`язок оглянути виконані роботи. Значення такого огляду полягає у тому, що він дозволяє виявити можливі недоліки виконаної роботи.
З огляду на положення наведених вище норм законодавства, обов`язок прийняти виконані роботи, а у випадку виявлення недоліків робіт негайно про них заявити (зокрема, шляхом надання обґрунтованої відмови від підписання акту виконаних робіт) законом покладений на замовника.
З предмету договору №62/18 від 19.09.2018 вбачається, що Виконавець зобов`язаний не тільки виконати роботи з розробки робочого проекту з розробки робочого проекту гідрографічно-лоцмейстерського судна (послуги з інженерного проектування) згідно із технічними вимогами (додаток № 1), а і узгодити такий проект із Замовником.
Зокрема, у пункті 5.8 договору №62/18 від 19.09.2018 узгоджено, що протягом п`яти робочих днів з моменту надання Виконавцем Замовнику на погодження примірника розробленої документації, замовник зобов`язаний підписати акт узгодження документації або надати мотивовану відмову від його підписання. У випадку мотивованої відмови замовника від підписання акта узгодження документації, сторонами складається двосторонній акт з переліком необхідних доробок та термінів їх виконання. Виконавець зобов`язаний зробити викладені в акті виправлення та доробки без додаткової оплати за умови, що вони не виходять за межі умов договору.
Передання і прийняття робіт на підставі підписаного в односторонньому порядку акта і виникнення за таким актом прав та обов`язків можливе за наявності реального виконання робіт за договором, у разі неотримання обґрунтованої відмови про причини неприйняття робіт у строк, визначений договором (постанови Верховного Суду від 29.08.2024 у справі №910/13456/21, від 14.07.2021 у справі №911/1981/20, від 20.04.2021 у справі №905/411/17, від 17.03.2021 у справі №910/11592/19).
При вирішенні спорів щодо належного та своєчасного виконання договорів підряду як зі сторони замовника, так і підрядника, суди повинні надавати оцінку вжитим сторонами підрядного зобов`язання діям на його виконання у їх сукупності (постанова Верховного Суду від 12.07.2023 у справі №904/8883/21).
У частині третій статті 2 Господарського процесуального кодексу України однією з основних засад (принципів) господарського судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 13 цього Кодексу.
Відповідно до частин першої, другої статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.
Принцип змагальності сторін полягає в тому, що сторони у процесі зобов`язані в процесуальній формі довести свою правоту, за допомогою поданих ними доказів переконати суд в обґрунтованості своїх вимог чи заперечень.
Отже, даний принцип забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладення тягаря доказування на сторони.
Частиною першою статті 73 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
В силу частини першої статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Відповідно до частини першої статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, в господарському процесі є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує.
Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом (стаття 14 Господарського процесуального кодексу України).
Колегія суддів наголошує на тому, що рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях та містити неточності у встановленні обставин, які мають вирішальне значення для правильного вирішення спору, натомість висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки мають бути вичерпними, відповідати дійсності і підтверджуватися достовірними доказами.
Даний висновок Південно-західного апеляційного господарського суду повністю узгоджується з правовою позицією об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеною в постанові від 05.06.2020 у справі №920/528/19.
Кожна із сторін судового спору самостійно визначає докази, які, на її думку, належним чином підтверджують або спростовують заявлені позовні вимоги. Суд з дотриманням вимог щодо всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів визначає певну сукупність доказів, з урахуванням їх вірогідності та взаємного зв`язку, які, за його внутрішнім переконанням, дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, що входять до предмета доказування. Сторона судового спору, яка не погоджується з доводами опонента, має їх спростовувати шляхом подання відповідних доказів, наведення аргументів, надання пояснень тощо. Інакше принцип змагальності, задекларований у статті 13 Господарського процесуального кодексу України, втрачає сенс.
Наявне у матеріалах справи листування сторін свідчить про те, що Приватним підприємством "Гранд Інжиніринг", як Виконавцем, неодноразово надсилалися Замовнику – позивачеві акти узгодження документації, на які останнім надавалися ґрунтовні вмотивовані відмови від їх підписання з наведенням конкретного переліку необхідних доробок та термінів їх виконання, які у тому числі визнавалися відповідачем.
Строк виконання підрядником робіт, визначений у додатковій угоді №2 від 19.06.2019 до договору №62/18 від 19.09.2018 (до 30.09.2019), сплив, при цьому в силу положень пункту 10.1 договору №62/18 від 19.09.2018 він зберігає свою чинність, відтак наразі сторони перебувають у стані невизначеності.
Пунктом 2.1 договору №62/18 від 19.09.2018 чітко визначено, що якість виконання робіт повинна відповідати технічним вимогам (додаток №1 до договору), вимогам правил Регістра судноплавства України, санітарним правилам морських суден та умовам договору. При цьому вмотивовані відмови позивача від підписання актів та, відповідно, прийняття робіт ґрунтуються на невідповідності якості виконаних робіт наведеним вимогам.
Більше того, обґрунтованість тверджень позивача щодо наявності недоліків виконаних відповідачем робіт підтверджується листом Дніпро-Бузького басейнового відділу Державної установи "Лабораторний центр МОЗ України на водному транспорті" №114/01 від 04.03.2021, в якому зазначено про відхилення проектної документації гідрографічно-лоцмейстерського судна пр. 50421.М від узгодження у зв`язку з виявленням порушень ДСП, що зумовлюють необхідність її доопрацювання, а також листом Державного підприємства "Класифікаційне товариство Регістр судноплавства України" №35.1.780-715 від 30.04.2021, яким повідомлено про те, що за результатами розгляду наданого Замовником переліку зауважень до робочої документації проекту гідрографічного судна пр. 50421.М дане державне підприємство вважає що ці зауваження відносяться до предмету розгляду Регістра і є такими, які виконуються у робочій документації, внаслідок чого підприємство готове розглянути відкориговану робочу документацію у встановленому порядку.
Достовірність викладених у вищенаведених листах Дніпро-Бузького басейнового відділу Державної установи "Лабораторний центр МОЗ України на водному транспорті" та Державного підприємства "Класифікаційне товариство Регістр судноплавства України" відомостей про необхідність усунення недоліків проектної документації гідрографічно-лоцмейстерського судна пр. 50421.М відповідачем за допомогою належних та допустимих доказів не спростована.
Посилання апелянта на те, що Дніпро-Бузький басейновий відділ Державної установи "Лабораторний центр МОЗ України на водному транспорті" перевіряв первісну версію проектної документації замість відкоригованого проекту №50421.М спростовуються безпосередньо самим змістом листа №114/01 від 04.03.2021, в якому конкретно вказано про необхідність відхилення проекту 50421.М (позначка "М" підтверджує передачу вказаному відділу на розгляд саме зміненого проекту, а не первісного, який такої позначки не містив).
За таких обставин, з огляду на те, що неодноразово наведений позивачем перелік необхідних доробок ґрунтується на невідповідності якості виконаних робіт вимогам пункту 2.1 договору №62/18 від 19.09.2018, відповідач в силу пункту 5.8 цього договору зобов`язаний був усунути наведені Державною установою "Держгідрографія" недоліки.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що у матеріалах справи відсутні та відповідачем до місцевого господарського суду не подано жодного належного у розумінні процесуального закону доказу на підтвердження усунення ним недоліків робочої документації, наведених, зокрема, у направленій 19.11.2019 позивачем на адресу Приватного підприємства "Гранд Інжиніринг" мотивованій відмові від підписання акту виконаних робіт за договором №62/18 від 19.09.2018 з актом необхідних доробок та термінів їх виконання.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що відповідачем всупереч пункту 5.8 договору №62/18 від 19.09.2018 не було усунуто усі зауваження та недоліки розробленої документації робочого проекту, що, у свою чергу, зумовило відсутність у позивача обов`язку з прийняття відповідних робіт.
Даний висновок Південно-західного апеляційного господарського суду щодо неналежного виконання Приватним підприємством "Гранд Інжиніринг" взятих на себе зобов`язань за укладеним між сторонами договором №62/18 від 19.09.2018 через призму не усунення відповідачем недоліків робочої документації, обґрунтовано зазначених позивачем, повністю узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 29.08.2024 у справі №910/13456/21, в якій розглядалося питання щодо стягнення з замовника на користь виконавця вартості робіт за вищенаведеним договором.
Твердження скаржника про безпідставність не призначення судом першої інстанції судової експертизи для вирішення питання щодо відповідності розробленої відповідачем технічної документації вимогам Регістру судноплавства України відхилюються судом апеляційної інстанції з огляду на відсутність сукупності передбачених статтею 99 Господарського процесуального кодексу України умов для призначення у справі судової експертизи, беручи до уваги те, що судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування, між тим, враховуючи наявність у матеріалах справи доказів, достатніх для з`ясування всіх обставин, що мають значення для справи, зокрема, щодо наявності виявлених позивачем недоліків проектної документації, які у тому числі визнавалися відповідачем, але не були ним усунуті, Господарський суд Одеської області обґрунтовано не призначав судову експертизу в межах розгляду цієї справи. Крім того, призначення експертизи є правом суду, а не його обов`язком, натомість за умовами частини першої статті 101 Господарського процесуального кодексу України учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення, проте відповідач, який наголошує на необхідності проведення експертизи розробленого проекту, своїм процесуальним правом не скористався та не надав до місцевого господарського суду висновку експерта, складеного на його замовлення, при цьому в силу приписів частин четвертої статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Доводи апелянта стосовно ігнорування місцевим господарським судом висновків, викладених у чинному рішенні Господарського суду Одеської області від 13.01.2021 у справі №916/727/20, не приймаються колегією суддів до уваги, адже, по-перше, в силу частини сьомої статті 75 Господарського процесуального кодексу України правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для господарського суду; по-друге, зі змісту рішення Господарського суду Одеської області від 13.01.2021 у справі №916/727/20 не вбачається дослідження судом питання усунення недоліків розробленої відповідачем проектної документації, на відміну від рішення Господарського суду міста Києва від 12.02.2024 у справі №910/13456/21, залишеного без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 13.05.2024 та постановою Верховного Суду від 29.08.2024, в якому відповідні обставини неналежної якості виконаних за договором №62/18 від 19.09.2018 робіт знайшли своє відображення.
Водночас суд апеляційної інстанції погоджується з твердженнями скаржника про те, що в оскаржуваному рішенні суд першої інстанції необґрунтовано поклав на відповідача обов`язок узгодження розробленого проекту з Державним підприємством "Класифікаційне товариство Регістр судноплавства України", що не передбачено умовами укладеного між сторонами договору №62/18 від 19.09.2018, яким необхідність узгодження визначення лише з замовником – позивачем. Проте зазначена помилка Господарського суду Одеської області не призвела до неправильності висновку місцевого господарського суду щодо неналежного виконання відповідачем зобов`язань за договором №62/18 від 19.09.2018 внаслідок не усунення Приватним підприємством "Гранд Інжиніринг" недоліків робочої документації, про які позивач неодноразово зазначав і з якими погоджувався сам відповідач (зокрема, у листі №20191203-1 від 03.12.2019).
Статтею 651 Цивільного кодексу України унормовано, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.
Тобто йдеться про таке порушення договору однією зі сторін, яке тягне для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору.
Оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені вказаною нормою. Оціночне поняття істотності порушення договору законодавець розкриває за допомогою іншого оціночного поняття - "значної міри" позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Істотність порушення визначається виключно за обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. У такому випадку вина (як суб`єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини другої статті 651 Цивільного кодексу України.
Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. При цьому йдеться не лише про грошовий вираз завданої шкоди, прямі збитки, а й випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору.
Оскільки сторони безпосередньо у пункті 2.1 договору №62/18 від 19.09.2018 конкретно узгодили вимоги щодо якості робіт, то основний інтерес замовника полягає в отриманні за таким договором проектної документації належної якості. Порушення цього інтересу має наслідком завдання шкоди, через що сторона (замовник) значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні відповідного договору підряду, оскільки умова договору щодо якості робіт характеризує предмет підряду з точки зору придатності до використання проектної документації за цільовим призначенням. З огляду на викладене, порушення виконавцем умови договору підряду щодо якості робіт є достатньою правовою підставою для розірвання зазначеного договору в судовому порядку. 
За таких обставин, обставини виконання відповідачем робіт за договором №62/18 від 19.09.2018 з порушенням вимог щодо їх якості та подальшого ухилення останнього від виправлення недоліків цих робіт, про які позивач неодноразово та обґрунтовано повідомляв Приватне підприємство "Гранд Інжиніринг", зумовлюють наявність правових підстав для задоволення позовної вимоги про розірвання зазначеного договору внаслідок його істотного порушення відповідачем.
Від розірвання договору необхідно відрізняти односторонню повну або часткову відмову від договору, яка можлива лише у випадках, передбачених законом.
Водночас місцевий господарський суд, відмовляючи у задоволенні позовної вимоги про розірвання договору №62/18 від 19.09.2018, безпідставно ототожнив право замовника відмовитися від договору підряду та право останнього вимагати розірвання договору підряду у судовому порядку, а також помилково та виключно на основі власних припущень, не підтверджених належними та допустимими доказами, визначив датою розірвання договору 25.12.2024, необґрунтовано ототожнивши момент припинення договірних правовідносин сторін з датою листа-відмови відповідача від розірвання вищенаведеного договору, не встановивши при цьому моменту отримання Приватним підприємством "Гранд Інжиніринг" відповідного звернення Державної установи "Держгідрографія" щодо відмови від договору.
За своєю природою одностороння відмова від договору являє собою односторонній правочин. Між тим, у матеріалах справи відсутні докази вчинення такого правочину, як і докази направлення позивачем відповідачу відмови від укладеного між ними договору. У листі №1757/12-1/24 від 26.11.2024 позивач висловив пропозицію розірвати договір (від якої листом №20241225-1 від 25.12.2024 відповідач відмовився), яка не є відмовою від договору за правилами, встановленими статтею 849 Цивільного кодексу України, що безпідставно залишилось поза увагою суду першої інстанції. При цьому колегія суддів зауважує, що умови укладеного між сторонами договору не містять права на його одностороннє автоматичне розірвання після отримання пропозиції щодо його розірвання..
У пункті 4.1 договору №62/18 від 19.09.2018 сторонами було узгоджено порядок проведення розрахунків, відповідно до якого, зокрема, передбачено здійснення позивачем передплати у розмірі 50% від вартості робіт за цим договором протягом 10 робочих днів з моменту підписання договору на підставі виставленого відповідачем рахунку.
Авансом є грошова сума, яку перераховують згідно з договором наперед у рахунок майбутніх розрахунків за товари (роботи, послуги), які мають бути отримані (виконані, надані), тобто аванс – це спосіб платежу, який не виконує забезпечувальної функції, а сплачується боржником у момент настання обов`язку платити та виконує функцію попередньої оплати.
З припиненням дії договору аванс втрачає ознаки авансу та стає майном (грошовими коштами), набутими без достатньої правової підстави (постанова Верховного Суду від 15.02.2019 у справі №910/21154/17).
Відтак, враховуючи припинення між сторонами правовідносин за договором №62/18 від 19.09.2018 у зв`язку з його розірванням внаслідок істотного порушення відповідачем, апеляційний господарський суд наголошує на безпідставності утримання Приватним підприємством "Гранд Інжиніринг" сплачених Державною установою "Держгідрографія" на виконання пункту 4.1 зазначеного договору підряду коштів попередньої оплати (авансу) у сумі 1412500 грн, тим більше, що жодного належного у розумінні процесуального закону доказу на підтвердження наявності у відповідача правових підстав для не повернення позивачеві вказаної суми грошових коштів до місцевого господарського суду подано не було.
Таким чином, Південно-західний апеляційний господарський суд погоджується з висновком Господарського суду Одеської області щодо необхідності задоволення позовних вимог про стягнення з Приватного підприємства "Гранд Інжиніринг" на користь Державної установи "Держгідрографія" суму передплати за договором №62/18 від 19.09.2018 у розмірі 1412500 грн.
Однак, колегія суддів вбачає, що, не зважаючи на правильність викладеного у мотивувальній частині оскаржуваного рішення висновку щодо наявності правових підстав для стягнення з Приватного підприємства "Гранд Інжиніринг" на користь позивача коштів попередньої оплати у сумі 1412500 грн, які, власне, і були переховані Державною установою "Держгідрографія" на користь відповідача на виконання договору №62/18 від 19.09.2018, що підтверджується матеріалами справи та не заперечується учасниками справи, місцевий господарський суд у резолютивній частині рішення безпідставно стягнув іншу суму – 1415500 грн, тобто на 3000 грн більше, ніж було заявлено до стягнення самим позивачем, внаслідок чого суд першої інстанції всупереч принципам господарського судочинства вийшов за межі позовних вимог, помилково поклавши на відповідача обов`язок зі сплати більшої суми авансу, ніж та, яка була перерахована позивачем і про стягнення якої заявив позовні вимоги сам позивач. 
Зазначена помилка у розумінні процесуального закону не може вважатися опискою і, як наслідок, не може бути виправлена в порядку статті 243 Господарського процесуального кодексу України, оскільки виправлення допущених у рішенні помилок допускається виключно у разі, якщо при цьому не зачіпається суть судового рішення (суд не вправі змінювати зміст судового рішення), натомість неправильне зазначення у резолютивній частині рішення, що було проголошено у судовому засіданні 12.08.2025, розміру стягуваної суми (1415500 грн замість 1412500 грн) є підставою для скасування рішення Господарського суду Одеської області від 12.08.2025 у справі №916/869/25 в частині задоволення позовних вимог про стягнення 3000 грн передплати.
Стосовно доводів апелянта про те, що чинним судовим рішенням в іншій справи було відмовлено у задоволенні тотожних позовних вимог Державної установи "Держгідрографія" про стягнення попередньої оплати та штрафних санкцій, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 231 Господарського процесуального кодексу України господарський суд закриває провадження у справі, якщо суд встановить обставини, які є підставою для відмови у відкритті провадження у справі відповідно до пунктів 2, 4, 5 частини першої статті 175 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною другою статті 175 цього Кодексу.
Відповідно до положень пунктів 2, 4, 5 частини першої статті 175 Господарського процесуального кодексу України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо: є таке, що набрало законної сили, рішення чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами; є рішення третейського суду, міжнародного комерційного арбітражу, прийняте в межах його компетенції в Україні щодо спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, за винятком випадків, коли суд відмовив у видачі виконавчого документа на примусове виконання такого рішення; є рішення суду іноземної держави або міжнародного комерційного арбітражу, визнане в Україні в установленому законом порядку, щодо спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.
Зазначені правові норми є відображенням принципу юридичної визначеності як одного із основоположних аспектів верховенства права, який полягає у тому, що у разі ухвалення судом остаточного рішення у справі таке рішення не може бути піддано сумніву.
Передумовою для застосування положень пункту 2 частини першої статті 175 Господарського процесуального кодексу України, та, як наслідок, реалізації пункту 3 частини першої статті 231 Господарського процесуального кодексу України, є наявність двох справ з тотожним суб`єктним складом, предметом та підставами.
Зі змісту вказаних норм слідує, що розгляд та вирішення по суті спору про той же предмет, між тими ж сторонами, з тих же підстав, свідчить про реалізацію особою (особами) у процесуальному порядку, однак в межах іншого провадження (справи), права на захист щодо конкретної вимоги у спірних правовідносинах між тими ж сторонами, з тих же підстав та про той же предмет, внаслідок чого ця особа (особи) у процесуальному сенсі (порядку) втрачає в подальшому право на судовий захист та на задоволення вимоги, щодо якої вже ухвалене рішення по суті у спорі про той же предмет, між тими ж сторонами, з тих же підстав.
При цьому для закриття провадження у справі необхідна наявність одночасно трьох однакових складових - сторін, предмету, підстав звернення до суду з позовною заявою.
Визначення терміну "предмет позову" полягає у визначенні конкретних вимог позивача, "підстава позову" – чим він обґрунтовує свої вимоги і "зміст вимоги" – спосіб захисту свого права, який він обрав.
Визначаючи підстави позову як елемент його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права, оскільки предмет і підстава позову сприяють з`ясуванню наявності і характеру спірних правовідносин між сторонами, застосуванню необхідного способу захисту права, визначенню кола доказів, необхідних для підтвердження наявності конкретного цивільного права і обов`язку.
У постанові Верховного Суду від 28.11.2019 у справі №910/8357/18 визначено, що підставами заявленого позову є обставини, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги. Такі обставини складають юридичні факти, які тягнуть за собою певні правові наслідки. Фактична підстава позову – це юридичні факти, на яких ґрунтуються позовні вимоги позивача до відповідача. Правова підстава позову – це посилання у позовній заяві на закони та інші нормативно-правові акти, на яких ґрунтується позовна вимога позивача.
Підставою позову може бути як один, так і декілька юридичних фактів матеріально-правового характеру.
Чинні норми Господарського процесуального кодексу України не позбавляють заявника права на розгляд спору про той же предмет, у разі зазначення ним інших підстав позову та надання інших доказів, якими він обґрунтовує ці підстави.
Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 24.02.2021 у справі №910/15598/19(910/8017/20), від 18.03.2021 у справі №909/783/20, від 16.11.2021 у справі №910/694/21, від 31.05.2022 у справі №916/2853/20.
Колегія суддів вбачає, що у березні 2020 року Державна установа "Держгідрографія" звернулася до Господарського суду Одеської області з позовом до Приватного підприємства "Гранд Інжиніринг", в якому просила стягнути з відповідача на користь позивача 1412500 грн авансового платежу, 21270 грн інфляційних втрат за період з вересня місяця 2019 року по січень місяць 2020 року, 15905 грн 3% річних за період 01.10.2019-14.02.2020 та 1149775 грн штрафних санкцій, з яких: 387025 грн пені, нарахованої за період 01.10.2019-14.02.2020 відповідно до підпункту 7.3.1 договору у розмірі 0,1% за кожен день прострочення; 197750 грн штрафу відповідно до підпункту 7.3.1 договору у розмірі 7% за прострочення виконання зобов`язань понад 30 днів та 565000 грн штрафу відповідно до підпункту 7.3.2 договору у розмірі 20% вартості неякісно виконаних робіт.
Позовні вимоги були обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань за договором №62/18 від 19.09.2018 щодо строків та якості виконаних робіт.
Рішенням Господарського суду Одеської області від 13.01.2021 у справі №916/727/20, яке набрало законної сили 09.02.2021, відмовлено у задоволенні позову Державної установи "Держгідрографія" до Приватного підприємства "Гранд Інжиніринг" про стягнення авансового платежу у сумі 1412500 грн, 1149755 грн штрафу, 21270 грн інфляційних втрат та 15905 грн 3% річних. 
Поряд з цим, звертаючись у березні 2025 року з позовом у даній справі, Державна установа "Держгідрографія" просила розірвати укладений між сторонами договір №62/18 від 19.09.2018, а також стягнути з відповідача на користь позивача 1412500 грн авансового платежу та 1282550 грн штрафних санкцій, з яких: 519800 грн пені, нарахованої за період 01.10.2019-01.04.2020 відповідно до підпункту 7.3.1 договору у розмірі 0,1% за кожен день прострочення; 197750 грн штрафу відповідно до підпункту 7.3.1 договору у розмірі 7% за прострочення виконання зобов`язань понад 30 днів та 565000 грн штрафу відповідно до підпункту 7.3.2 договору у розмірі 20% вартості неякісно виконаних робіт.
Як зазначалося вище, позовні вимоги у даній справі обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань за договором №62/18 від 19.09.2018 в частині строків та якості виконаних робіт, що є підставою для розірвання вказаного договору та стягнення з Приватного підприємства "Гранд Інжиніринг" на користь Державної установи "Держгідрографія" штрафних санкцій, а також, з огляду на припинення договірних відносин, збитків у розмірі, що відповідає сумі грошових коштів, сплачених позивачем на виконання вказаного договору в якості попередньої оплати.
Отже, сторонами у справі №916/727/20 та у даній справі є Державна установа "Держгідрографія" (позивач) і Приватне підприємство "Гранд Інжиніринг" (відповідач).
Предметом позову у зазначених справах є, зокрема, вимоги позивача про стягнення пені відповідно до підпункту 7.3.1 договору у розмірі 0,1% за кожен день прострочення (період нарахування у даній справі становить 01.10.2019-01.04.2020, тобто охоплює період 01.10.2019-14.02.2020, в межах якого здійснювалося нарахування у справі №916/727/20), а також штрафів відповідно до підпункту 7.3.1 договору у розмірі 7% за прострочення виконання зобов`язань понад 30 днів та відповідно до підпункту 7.3.2 договору у розмірі 20% вартості неякісно виконаних робіт.
Підставою заявлення відповідних позовних вимог в обох справах позивачем визначено порушення відповідачем умов договору №62/18 від 19.09.2018 щодо строків та якості виконаних робіт.
Таким чином, наведене свідчить про те, що суб`єктний склад сторін, підстави і предмет позову у даній справі (№916/869/25) та у справі №916/727/20 в частині вимог позивача про стягнення пені за період 01.10.2019-14.02.2020 та штрафів є тотожними.
Відповідно до частин першої, четвертої статті 11 Господарського процесуального кодексу України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини одним із основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який полягає у тому, що у разі ухвалення судом остаточного рішення у справі таке рішення не може бути піддано сумніву (рішення у справі "Брумареску проти Румунії").
У пункті 91 рішення "Науменко проти України" від 09.11.2004 Європейський суд з прав людини наголосив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване статтею 6 §1 Конвенції, повинно тлумачитися в світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основних аспектів верховенства права є принцип юридичної певності, який, серед іншого, вимагає, щоб остаточні рішення судів не могли бути поставлені під сумнів.
Враховуючи вищенаведене у сукупності та зважаючи на те, що звернення позивача до суду з тотожними позовними вимогами між тими самими сторонами, про той самий предмет та з тих самих підстав, направлено на перегляд висновків суду за результатами розгляду попереднього позову у справі №916/727/20 щодо відмови у стягнення пені за період 01.10.2019-14.02.2020 та штрафів, що не відповідає принципу юридичної визначеності і фактично здатне призвести до переоцінки обставин, встановлених наведеним судовим рішенням, що, у свою чергу, суперечить положенням пункту 1 статті 6 Конвенції, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду дійшла висновку стосовно необхідності закриття провадження у справі №916/869/25 в частині позовних вимог Державної установи "Держгідрографія" до Приватного підприємства "Гранд Інжиніринг" про стягнення 387025 грн пені за період 01.10.2019-14.02.2020 та 762750 грн штрафу (197750 грн штрафу відповідно до підпункту 7.3.1 договору та 565000 грн штрафу відповідно до підпункту 7.3.2 договору).
Щодо позовних вимог про стягнення 1412500 грн попередньої оплати (авансу), які також заявлені в обох справах, то апеляційний господарський суд не вбачає можливості закриття провадження у справі №916/869/25 в частині цих вимог, оскільки підстави заявлення останніх у даній справі та у справі №916/727/20 є відмінними. Зокрема, у цій справі підставою для стягнення авансового платежу визначено припинення між сторонами договірних відносин внаслідок розірвання договору №62/18 від 19.09.2018 у судовому порядку, у той час як у справі №916/727/20 в якості підстави вищенаведених вимог було зазначено лише неналежне виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань, натомість питання припинення договірних відносин взагалі не порушувалося.
Стосовно решти заявлених у даній справі позовних вимог про стягнення неустойки суд апеляційної інстанції зазначає, що несвоєчасне виконання Приватним підприємством "Гранд Інжиніринг" зобов`язань за договором №62/18 від 19.09.2018 має бути кваліфіковане як його порушення у розумінні Цивільного кодексу України, а самого відповідача визначено таким, що прострочив виконання зобов`язання у розумінні частини першої статті 612 цього Кодексу.
Суб`єкти господарювання при укладенні договору наділені законодавцем правом забезпечення виконання господарських зобов`язань шляхом встановлення окремого виду відповідальності (договірної санкції) за невиконання чи неналежне виконання договірних зобов`язань.
Відповідно до приписів статей 610, 611 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання); у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.
Статтею 546 Цивільного кодексу України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою.
Неустойкою (штрафом, пенею) згідно з приписами статті 549 Цивільного кодексу України є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. 
Тобто, на відміну від пені, яка є довготривалою санкцією, штраф застосовується одноразово у відсотковому відношенні від суми невиконаного зобов`язання.
Колегією суддів враховується, що у випадку порушення виконання господарських зобов`язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі можливість одночасного стягнення пені та штрафу, що узгоджується зі свободою договору, встановленою статтею 627 Цивільного кодексу України, відповідно до якої сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
За таких обставин, одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 Цивільного кодексу України пеня та штраф є формами неустойки, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. Водночас у межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.
Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 02.04.2019 у справі №917/194/18.
Підпунктом 7.3.1 пункту 7.3 договору №62/18 від 19.09.2018 передбачено, що у випадку прострочення виконання робіт Виконавець сплачує Замовнику, зокрема, пеню у розмірі 0,1 відсотка вартості прострочених робіт за кожний день прострочення.
При формулюванні позовних вимог Державна установа "Держгідрографія" помилково зазначила пеню, передбачену підпунктом 7.3.1 пункту 7.3 договору №62/18 від 19.09.2018, як штраф, між тим, виходячи з принципу судочинства "jura novit curia" - "суд знає закони", колегія суддів зазначає, що належною юридичною кваліфікацією зазначеної форми неустойки, з огляду на визначений сторонами порядок її розрахунку, як довготривалої санкції, є саме пеня. 
Здійснивши розрахунок пені в межах заявленого позивачем періоду, враховуючи закриття провадження в частині вимог про стягнення пені за період з 01.10.2019 по 14.02.2020, суд апеляційної інстанції зазначає про те, що розмір зазначеної штрафної санкції за період з 15.02.2020 по 01.04.2020 становить 132775 грн.
Разом з тим, встановивши за результатами розгляду даного спору правомірність заявлених позивачем вимог в частині стягнення 132775 грн пені за період з 15.02.2020 по 01.04.2020, апеляційний господарський суд вбачає наявність підстав для зменшення її розміру на 50%, тобто до 67887,50 грн, з огляду на наступне.
Приписами частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
Тлумачення частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України свідчить, що в ній не передбачено вимог щодо обов`язкової наявності одночасно двох умов, а тому достатнім для зменшення неустойки може бути наявність лише однієї з них.
Саме таку правову позицію викладено у низці постанов Верховного Суду, зокрема, від 15.02.2018 у справі №467/1346/15-ц, від 04.04.2018 у справі №367/7401/14-ц та від 26.09.2018 у справі №752/15421/17.
Вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду. При застосуванні правил про зменшення неустойки суди не мають якогось усталеного механізму зменшення розміру неустойки, тому кожного разу потрібно оцінювати обставини та наслідки порушення зобов`язання на предмет наявності виняткових обставин на стороні боржника.
Отже, вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.
При цьому зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені.
Крім того, при застосуванні положень статті 551 Цивільного кодексу України поняття "значно" є оціночним і має конкретизуватися у кожному окремому випадку з урахуванням того, що правила наведеної статті направлені на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, а також недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов`язання боржником. Вказана норма не є імперативною та застосовується за визначених умов на розсуд суду і визначальним фактором при зменшенні розміру належної до сплати неустойки є винятковість випадку.
Законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій і дане питання вирішується господарським судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №904/12429/16.
У постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.01.2024 у справі №911/2269/22 викладено висновок про те, що індивідуальний характер підстав, якими у конкретних правовідносинах обумовлюється зменшення судом розміру неустойки, що підлягає стягненню за порушення зобов`язання, а також дискреційний характер визначення судом розміру, до якого суд її зменшує, зумовлюють висновок про відсутність універсального максимального і мінімального розміру неустойки, на який її може бути зменшено, що водночас вимагає, щоб цей розмір відповідав принципам верховенства права.
Розмір неустойки, до якого суд її зменшує (на 90%, 70% чи 50% тощо), у кожних конкретно взятих правовідносинах (справах) також має індивідуально-оціночний характер, оскільки цей розмір (частина або процент, на які зменшується неустойка), який обумовлюється встановленими та оціненими судом обставинами у конкретних правовідносинах, визначається судом у межах дискреційних повноважень, наданих суду відповідно до положень частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України, тобто у межах судового розсуду.
Зменшення судом неустойки до певного розміру відбувається із визначенням її у конкретній грошовій сумі, що підлягає стягненню, тоді як переведення зменшуваного розміру неустойки у частки, а відповідно і апелювання у спорах про зменшення розміру неустойки такими категоріями, як частка або процент, на який зменшується неустойка, не відображає об`єктивний стан сукупності обставин, які є предметом судового дослідження при вирішенні питання про зменшення неустойки.
При цьому слід звернути увагу, що законодавець надає суду право зменшувати розмір неустойки, а не звільняти боржника від її сплати. Поряд з цим сукупність обставин у конкретних правовідносинах можуть вказувати на несправедливість стягнення з боржника неустойки в будь-якому істотному розмірі. Визначення справедливого розміру неустойки належить до дискреційних повноважень суду.
Таким чином, у питаннях підстав для зменшення розміру неустойки правовідносини у кожному спорі про її стягнення є відмінними, оскільки кожного разу суд, застосовуючи дискрецію для вирішення цього питання, виходить з конкретних обставин, якими обумовлене зменшення штрафних санкцій, які водночас мають узгоджуватись з положеннями частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України, а також досліджуватись та оцінюватись судом в порядку статей 86, 210, 237 Господарського процесуального кодексу України.
Такий підхід є усталеним в судовій практиці та застосований, зокрема, в постановах Верховного Суду від 11.07.2023 у справі №914/3231/16, від 10.08.2023 у справі №910/8725/22, від 26.09.2023 у справі №910/22026/21, від 02.11.2023 у справі №910/13000/22, від 07.11.2023 у справі №924/215/23 та від 09.11.2023 у справі №902/919/22.
Отже, на підставі частини третьої статті 551 Цивільного Кодексу України, а також виходячи з принципів добросовісності, розумності, справедливості та пропорційності, суд, в тому числі, і з власної ініціативи, може зменшити розмір неустойки (штрафних санкцій) до їх розумного розміру (постанови Верховного Суду від 30.03.2021 у справі №902/538/18, від 03.03.2021 у справі №925/74/19, від 24.02.2021 у справі №924/633/20, від 09.08.2023 у справі №921/100/22, від 09.08.2023 у справі №921/100/22 та від 20.04.2023 у справі №904/124/22).
Так, у разі якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій. Під "іншими учасниками господарських відносин" слід розуміти третіх осіб, які не беруть участь в правовідносинах між боржником та кредитором, проте, наприклад, пов`язані з кредитором договірними відносинами. Відтак, якщо порушення зобов`язання учасника господарських відносин не потягло за собою значні збитки для іншого господарюючого суб`єкта, то суд може зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.
Відповідно до положень статті 3, частини третьої статті 509 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства та, водночас, засадами на яких має ґрунтуватися зобов`язання між сторонами є добросовісність, розумність і справедливість.
Інститут зменшення неустойки судом є ефективним механізмом забезпечення балансу інтересів сторін порушеного зобов`язання.
Із мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України №7-рп/2013 від 11.07.2013 вбачається, що неустойка має на меті стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.
Таку функцію, як сприяння належному виконанню зобов`язання, стимулювання боржника до належної поведінки, неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Неустойка не є каральною санкцією, а має саме компенсаційний характер.
При цьому колегія суддів наголошує на відсутності правових підстав для ототожнення інституту зменшення розміру неустойки зі звільненням відповідача від відповідальності за порушення зобов`язання, оскільки зменшення судом розміру штрафних санкцій є лише передбаченим законом проявом обмеження відповідальності боржника за наявності відповідних підстав для цього, що жодним чином не суперечить принципам розумності та справедливості.
За таких обставин, враховуючи, що головною метою неустойки є стимулювання боржника до належного виконання зобов`язання і не лише майновий стан боржника може бути підставою для зменшення штрафних санкцій, беручи до уваги вчинення відповідачем певних дій, направлених на виконання своїх зобов`язань, кризову ситуацію, яка склалася в державі внаслідок військової агресії Російської Федерації проти України та не могла не вплинути негативно на фінансовий стан відповідача, а також відсутність жодного доказу на підтвердження погіршення фінансового стану Державної установи "Держгідрографія", виникнення ускладнень у здійсненні нею діяльності чи завдання останній збитків в результаті прострочення відповідача, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду, враховуючи, що застосування штрафних санкцій не повинно лягати непомірним тягарем для боржника і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора, користуючись правом, наданим положеннями чинного законодавства, дійшла висновку про наявність правових підстав для зменшення належної до сплати суми пені на 50% (з 132775 грн до 67887,50 грн), що є адекватною мірою відповідальності за неналежне виконання Приватним підприємством "Гранд Інжиніринг" зобов`язань, проявом балансу між інтересами кредитора і боржника, узгоджується з нормами закону, які регулюють можливість такого зменшення, та є засобом недопущення використання неустойки ані як інструменту кредитора для отримання безпідставних доходів, ані як способу боржника уникнути відповідальності.
Суд апеляційної інстанції наголошує на тому, що стягнення з Приватного підприємства "Гранд Інжиніринг" суми пені, зменшеної на 50%, компенсує негативні наслідки, пов`язані з порушенням останнім встановленого строку виконання робіт за договором №62/18 від 19.09.2018, а також відповідає принципу пропорційності, у той час як стягнення з відповідача штрафних санкцій у повному обсязі, на переконання колегії суддів, було б неспівмірним з негативними наслідками від порушення відповідачем відповідного зобов`язання.
Стосовно тверджень апелянта про настання для нього форс-мажорних обставин, що виключають відповідальність у вигляді неустойки, апеляційний господарський суд зазначає наступне.
Надзвичайними є ті обставини, настання яких не очікується сторонами при звичайному перебігу справ. Під надзвичайними можуть розумітися такі обставини, настання яких добросовісний та розумний учасник правовідносин не міг очікувати та передбачити при прояві ним достатнього ступеня обачливості. Ознаками форс-мажорних обставин є такі елементи: вони не залежать від волі учасників цивільних (господарських) відносин; мають надзвичайний характер; є невідворотними; унеможливлюють виконання зобов`язань за таких умов здійснення господарської діяльності.
Форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості виконання зобов`язання, повинна довести наявність таких обставин не тільки самих по собі, але й те, що ці обставини були форс-мажорними саме для цього конкретного випадку виконання господарського зобов`язання. Отже, у будь-якому разі сторона зобов`язання, яка його не виконує, повинна довести, що в кожному окремому випадку саме ці конкретні обставини мали непереборний характер саме для цієї конкретної особи при виконання нею конкретних договірних зобов`язань.
Факт, що форс-мажорні обставини необхідно довести, не виключає того, що наявність форс-мажорних обставин може бути засвідчено відповідним компетентним органом (правова позиція Верховного Суду, викладена в постановах від 22.06.2022 у справі №904/5328/21 та від 25.01.2022 у справі №904/3886/21).
Наявність форс-мажорних обставин засвідчується Торгово-промисловою палатою України та уповноваженими нею регіональними торгово-промисловими палатами відповідно до статей 14, 141 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" шляхом видачі сертифіката.
При цьому колегією суддів враховується, що таке засвідчення форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) може вважатися достатнім доказом існування форс-мажорних обставин для сторін договору, якщо вони про це домовилися, але не пов`язує суд у випадку виникнення спору між сторонами щодо правової кваліфікації певних обставин як форс-мажорних. Відтак сертифікат торгово-промислової палати, який підтверджує наявність форс-мажорних обставин, не може вважатися беззаперечним доказом їх існування, а повинен оцінюватися судом з урахуванням встановлених обставин справи та у сукупності з іншими доказами.
Як зазначалося вище, ключовою ознакою форс-мажору є причинно-наслідковий зв`язок між форс-мажорними обставинами та неможливістю виконати конкретне зобов`язання.
Сама по собі збройна агресія проти України та воєнний стан також не можуть автоматично означати звільнення від виконання будь-ким в Україні будь-яких зобов`язань, незалежно від того, існує реальна можливість їх виконати чи ні. Воєнний стан, як обставина непереборної сили, звільняє від відповідальності лише у разі, якщо саме внаслідок пов`язаних із нею обставин особа не може виконати ті чи інші зобов`язання.
Аналогічний правовий висновок Верховного Суду викладено в постанові від 15.06.2023 у справі №910/8580/22.
Лист Торгово-промислової палати України №2024/02.0-7.1 від 28.02.2022, який розміщений на офіційному веб-сайті останньої, є загальним офіційним документом та не містить ідентифікуючих ознак конкретного договору, виконання якого стало неможливим через наявність зазначених обставин. Зазначений лист не можна вважати сертифікатом у розумінні статті 141 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні", при цьому такий лист також не є документом, який був виданий за зверненням відповідного суб`єкта (відповідача), для якого могли настати певні форс-мажорні обставини, натомість він адресований "Всім, кого це стосується", тобто необмеженому колу суб`єктів, і його зміст носить загальний інформаційний характер та констатує абстрактний факт наявності форс-мажорних обставин без доведення причинно-наслідкового зв`язку у конкретному зобов`язанні.
Таким чином, лист Торгово-промислової палати України №2024/02.0-7.1 від 28.02.2022 не є безумовною підставою вважати, що форс-мажорні обставини настали для всіх без виключення суб`єктів. Кожен суб`єкт, який в силу певних обставин не може виконати свої зобов`язання за окремо визначеним договором, має доводити наявність в нього форс-мажорних обставин.
Даний висновок Південно-західного апеляційного господарського суду повністю узгоджується зі сталою правовою позицією Верховного Суду, викладеною, зокрема, в постановах від 07.06.2023 у справі №912/750/22 та від 07.06.2023 у справі №906/540/22.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що у матеріалах справи відсутній та відповідачем до місцевого господарського суду не подано сертифікату Торгово-промислової палати України або уповноважених нею регіональних торгово-промислових палат на підтвердження існування форс-мажорних обставин, які б зумовили неможливість виконання Приватним підприємством "Гранд Інжиніринг" прийнятих на себе зобов`язань за договором №62/18 від 19.09.2018.
За таких обставин, відповідачем не підтверджено належними та допустимими доказами об`єктивної неможливості належного виконання ним прийнятих на себе зобов`язань за договором №62/18 від 19.09.2018 внаслідок існування обставин непереборної сили, а посилання на воєнний стан, як на форс-мажорну обставину, є необґрунтованими, оскільки воєнний стан в Україні запроваджено 24.02.2022, у той час як строк виконання робіт за договором (з урахуванням пролонгації) сплив ще 30.09.2019, тобто задовго до введення воєнного стану.
Південно-західний апеляційний господарський суд також вбачає, що під час розгляду даної справи судом першої інстанції Приватним підприємством "Гранд Інжиніринг" було подано заяву б/н від 19.03.2025 (вх.№9026/25 від 19.03.2025) про застосування до позову Державної установи "Держгідрографія" наслідків спливу строку позовної давності.
Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність – це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. 
11.03.2020 відповідно до статті 29 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб" з метою запобігання поширенню на території України коронавірусу "COVID-19" та з урахуванням рішення Державної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій від 10.03.2020 Кабінетом Міністрів України було прийнято постанову №211 "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу "COVID-19", відповідно до якої на всій території України з 12.03.2020 до 03.04.2020 установлено карантин.
В подальшому на підставі відповідних постанов Кабінету Міністрів України дія карантину, встановленого на всій території України постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211, була неодноразово продовжена, у зв`язку з чим останній було припинено лише з 01.07.2023.
Пунктом 12 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України (в редакції Закону України №540-IX від 30.03.2020 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)") передбачено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.
Крім того, указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.02.2022 №64/2022 із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року в Україні введений воєнний стан, який на час розгляду цієї справи не скасований та не припинений.
Законом України №2120-IX від 15.03.2022 "Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану" (набрав чинності 17.03.2022) розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України доповнено пунктом 19, відповідно до якого у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.
В подальшому Законом України №3450-IX від 08.11.2023 "Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини" (набрав чинності 30.01.2024) пункт 19 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України був викладений у новій редакції, згідно з якою у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року №64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року №2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.
В силу приписів частини четвертої статті 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року", наголошує, що "позовна давність – це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав – учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу" (пункт 570 рішення від 20.09.2011 за заявою №14902/04 у справі Відкритого акціонерного товариства "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"; пункт 51 рішення від 22.10.1996 за заявами №22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства").
За змістом частини першої статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності встановлення судом факту доведеності порушення права особи, яка звернулися до суду з позовом.
Право на задоволення позову або право на позов у матеріальному розумінні – це право позивача вимагати від суду задоволення позову. Зі спливом позовної давності особа втрачає право на позов саме в матеріальному розумінні. Отже, сплив позовної давності є підставою для відмови у позові. Однак, правила про позовну давність відповідно до статті 267 вказаного Кодексу мають застосовуватися лише тоді, коли буде доведено існування самого суб`єктивного права. У випадках відсутності такого права або коли воно не порушено, в позові має бути відмовлено не з причин пропуску строку позовної давності, а у зв`язку з необґрунтованістю самої вимоги.
Перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності – за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.
З огляду на викладене, враховуючи те, що перебіг строку позовної давності щодо позовних вимог Державної установи "Держгідрографія" розпочався з моменту спливу строку виконання робіт за договором №62/18 від 19.09.2018 (30.09.2019), враховуючи те, що загальнодержавний карантин був запроваджений з 12.03.2020 та тривав до 31.06.2023, а з 24.02.2022 в Україні введено воєнний стан, який триває до теперішнього часу, при цьому позивач звернувся з позовом 07.03.2025, апеляційний господарський суд, беручи до уваги продовження встановленого законом строку позовної давності на період дії карантину та воєнного стану, дійшов висновку про звернення позивача з позов у даній справі в межах строку позовної давності.
Колегія суддів погоджується з твердженнями апелянта про те, що місцевий господарський суд безпідставно не розглянув в оскаржуваному рішенні клопотання відповідача про застосування позовної давності, між тим, з огляду на те, що цей строк позивачем не пропущений, сама по собі дана помилка Господарського суду Одеської області не свідчить про необхідність скасування оскаржуваного рішення з зазначеної підстави.
Щодо посилань скаржника на не відображення в оскаржуваному рішенні факту присутності повноважного представника відповідача у судовому засіданні, то зазначена помилка в силу положень статті 243 Господарського процесуального кодексу України може бути виправлена місцевим господарським судом з власної ініціативи або за заявою учасників справи. Крім того, апелянтом жодним чином не конкретизовано яким саме чином дана помилка вплинула на законність та/або обґрунтованість оскаржуваного рішення.
У викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах (правова позиція Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №909/636/16).
Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
В силу статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Отже, рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з`ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.
Рішення Господарського суду Одеської області від 12.08.2025 у справі №916/869/25 не повністю відповідає вказаним вище вимогам у зв`язку з недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими; невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи, та порушенням норм процесуального права, а тому підлягає скасуванню в частині задоволення позовних вимог про стягнення 3000 грн передплати, 138902,50 грн пені, 305100 грн штрафу та в частині відмови у задоволенні позовних вимог про розірвання договору №62/18 від 19.09.2018, про стягнення 313010 грн пені та 457650 грн штрафу з одночасним ухваленням в цих частинах нового рішення, а також зміні в частині розподілу судових витрат.
Відповідно до положень статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати зі сплати судового збору за подання в електронній формі через систему "Електронний суд" з понижуючим коефіцієнтом 0,8 позовної заяви та апеляційної скарги покладаються на сторони пропорційно задоволенню вказаних позову та скарги з урахуванням того, що у разі коли господарський суд зменшує розмір пені, витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, відшкодовуються за рахунок відповідача у сумі, сплаченій позивачем за позовною вимогою, яка підлягала б задоволенню, якби зазначений розмір судом не було зменшено.
Керуючись статтями 129, 232, 233, 236, 240, 269, 270, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного підприємства "Гранд Інжиніринг" задовольнити частково.
Рішення Господарського суду Одеської області від 12.08.2025 у справі №916/869/25 в частині задоволення позовних вимог про стягнення 3000 грн передплати, 138902,50 грн пені, 305100 грн штрафу та в частині відмови у задоволенні позовних вимог про розірвання договору №62/18 від 19.09.2018, про стягнення 313010 грн пені та 457650 грн штрафу скасувати, прийняти в цих частинах нове рішення, в частині розподілу судових витрат – змінити, в решті рішення залишити без змін, виклавши його резолютивну частину у наступній редакції:
"Позов Державної установи "Держгідрографія" до Приватного підприємства "Гранд Інжиніринг" задовольнити частково.
Розірвати договір про закупівлю робіт №62/18 від 19.09.2018, укладений між Державною установою "Держгідрографія" та Приватним підприємством "Гранд Інжиніринг".
Стягнути з Приватного підприємства "Гранд Інжиніринг" на користь Державної установи "Держгідрографія" 1412500 грн авансового платежу, 67887,50 грн пені та 20966,50 грн судового збору за подання позовної заяви.
Провадження у справі за позовними вимогами Державної установи "Держгідрографія" до Приватного підприємства "Гранд Інжиніринг" про стягнення 387025 грн пені та 762750 грн штрафу закрити.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити".
Стягнути з Державної установи "Держгідрографія" на користь Приватного підприємства "Гранд Інжиніринг" 20694,75 грн судового збору за подання апеляційної скарги.
Доручити Господарському суду Одеської області видати відповідні накази з зазначенням всіх необхідних реквізитів.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку у строк, який обчислюється відповідно до статті 288 Господарського процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складено та підписано 29.01.2026.

Головуючий суддя  С.В. Таран

Суддя  К.В. Богатир

Суддя  Л.В. Поліщук