УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №278/5642/23 Головуючий у 1-й інст. Татуйко Є. О. 
Категорія 62  Доповідач Талько О. Б. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2025 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Талько О.Б
суддів Коломієць О.С., Павицької Т.М.,
за участю секретаря Антоневської В.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Житомирі цивільну справу № 278/5642/23  за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 – адвоката Баньківського Володимира В`ячеславовича, на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 17 червня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Татуйка Є. О.,-
ВСТАНОВИВ:
У листопаді 2023 року позивач звернувся до суду із позовом, в якому зазначив, що рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 19 лютого 2007 року у цивільній справі №2-412/07 визнано за ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 .
23 квітня 2007 року право власності ОСОБА_4 на вказаний житловий будинок було зареєстроване КП «Житомирське обласне міжміське БТІ» Житомирської обласної ради.
23 травня 2007 року державним нотаріусом Третьої житомирської державної нотаріальної контори Білецькою Н.С. на ім`я ОСОБА_5 видано свідоцтво про право на спадщину за законом, згідно з яким вона успадкувала після смерті чоловіка ОСОБА_4 будинок АДРЕСА_1 . Підставою видачі цього свідоцтва зазначено рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 19 лютого 2007 року в цивільній справі №2-412/07.
Постановою Житомирського апеляційного суду від 24 жовтня 2023 року у справі №2-412/07 було скасовано рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 19 лютого 2007 року та відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_5 до Глибочицької сільської ради про визнання права власності на житловий будинок за померлим чоловіком.
ОСОБА_1 вказав, що ОСОБА_5 була його тещею, матір`ю його колишньої дружини ОСОБА_6 .
ІНФОРМАЦІЯ_2   ОСОБА_5 померла. Після її смерті його дочка ОСОБА_2 та дочка померлої ОСОБА_3 прийняли спадщину, подавши заяви до приватного нотаріуса Житомирського районного нотаріального округу Кулініч Н.А. Нотаріусом заведено спадкову справу № 20/2019, але на даний час свідоцтва про право на спадщину на спірний житловий будинок ще не видані.
Вважає, що оскільки рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 19 лютого 2007 року, яким право власності на спірний будинок визнано за померлим ОСОБА_4 , було скасовано, то має бути визнано недійсним й свідоцтво про право на спадщину за законом, видане на підставі цього рішення суду ОСОБА_5 .
Таким чином, просив суд визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину, видане 23 травня 2007 року державним нотаріусом Третьої житомирської державної нотаріальної контори Шиндарівській Н. А. після смерті чоловіка ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на житловий будинок і господарські будівлі, що за адресою: АДРЕСА_1 за № 454\2000.
Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 17 червня 2024 року позов задоволено. 
Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину, видане 23 травня 2007 року державним нотаріусом Третьої житомирської державної нотаріальної контори Шиндарівській Н.А. після смерті чоловіка ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на житловий будинок і господарські будівлі, що за адресою: АДРЕСА_1 , за № 454/2000.
Стягнуто із ОСОБА_2 і ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати у дольовому порядку, по 536 грн 80 коп з кожної.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 – адвокат Баньківський В.В., посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову. 
Зокрема, зазначає, що  рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 31 липня 2017 року у справі №278/1032/17 визнано об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_6 52/100 частини житлового будинку АДРЕСА_1 . Визнано за ОСОБА_1 право власності на 26/100 частин вказаного житлового будинку та припинено право спільної сумісної власності сторін на це нерухоме майно.
Мотивуючи своє рішення, суд вказав, що рішенням виконавчого комітету Житомирської районної ради народних депутатів від 18 лютого 1989 року ОСОБА_6 надано дозвіл на добудову до індивідуального житлового будинку АДРЕСА_1 , на земельній ділянці, площею 0,08 га. Крім цього, зазначеним рішенням ОСОБА_6 видано будівельний паспорт, а також встановлено нові розміри ідеальних часток у спільному праві на вищевказаний житловий будинок між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , де частка ОСОБА_6 склала 52/100 ідеальних часток. Рішенням Глибочицької сільської ради Житомирського району Житомирської області від 20 вересня 2007 року ОСОБА_6 надано дозвіл на оформлення права власності на 52/100 ідеальних часток спірного житлового будинку, на підставі якого 19 жовтня 2007 року останньою отримано відповідне свідоцтво про право власності і 5 листопада 2007 року таке право було зареєстровано.
На ці саме обставини позивач посилається у своїй позовній заяві та вказує, що вони встановлені судовим рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 31 липня 2017 року у справі №278/1032/17 за його позовом до ОСОБА_6 , третя особа ОСОБА_5 , про визнання права власності та поділ нерухомого майна.
На даний час між сторонами триває спір з приводу того ж самого нерухомого майна та правовстановлюючих документів. Стверджує, що висновки суду не можуть бути іншими, ніж ті, що викладені суддею у своєму рішенні від 31 липня 2017 року у справі №278/1032/17, в якому суд визнав 52/100 частин будинку АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , та здійснив його поділ. Вказана справа була розглянута тим самим складом суду, що й дана справа. Отже, при вирішенні спірних правовідносин суд має наперед сформовану думку та висновки, що були ним відображені в іншій справі.
Зауважує, що саме ці обставини викликали сумнів в неупередженості судді Татуйка Є.О., а тому ним було подано заяву про відвід судді.
Суд безпідставно не прийняв до уваги вищевказані доводи заяви про відвід судді та ухвалив незаконне рішення.
В подальшому судом було відмовлено в задоволенні клопотання про зупинення провадження у даній справі. Таку відмову вважає безпідставною та незаконною, при ухваленні судового рішення було порушено норму процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
Ухвалою Верховного Суду від 5 січня 2024 року було відкрито касаційне провадження у справі №2-412/07 та витребувано матеріали зазначеної справи для перегляду її судом касаційної інстанції.
Підставою касаційного оскарження було застосування судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні норми права без врахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду (п.1 ч.2 ст. 389 ЦПК України). Суд апеляційної інстанції не врахував висновків, викладених в Постанові Верховного Суду від 14 грудня 2020 року у справі № 521/2816/15-ц та Постанові Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі № 754/9100/14-ц (провадження № 61-4359 св 18).
Наслідком розгляду касаційним судом скарги було скасування судових рішень: ухвали Житомирського апеляційного суду від 27 квітня 2023 року, ухвали Житомирського апеляційного суду від 28 квітня 2023 року та постанови Житомирського апеляційного суду від 24 жовтня 2023 року, й повернення справи №2-412/07 до Житомирського апеляційного суду зі стадії відкриття апеляційного провадження.
Ухвалюючи судове рішення про задоволення позовних вимог, суд в основу своїх висновків послався на постанову Житомирського апеляційного суду від 24 жовтня 2023 року у справі №2-412/07. Проте на час розгляду справи вказана постанова переглядалася в касаційному порядку, й суд зобов`язаний був зупинити провадження у справі.
Таким чином, існувала об`єктивна неможливість розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку цивільного судочинства судом касаційної інстанції у справі №2-412/07 до ухвалення касаційним судом відповідного рішення.
З аналогічних міркувань виходив Житомирський апеляційний суд, зупиняючи провадження у цивільній справі №278/1716/21. 
Таким чином, суд касаційної інстанції скасував судове рішення, яке суд першої інстанції поклав в основу своїх обґрунтувань.
За таких обставин, рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 19 лютого 2007 року в цивільній справі №2-412/07 за позовною заявою ОСОБА_5 до Глибочицької сільської ради Житомирського району про визнання права власності на житловий будинок за померлим, є чинним.
Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №14332263, виданого КП «Житомирське обласне міжміське БТІ» Житомирської обласної ради 23.04.2007 року, на ім`я ОСОБА_4 зареєстровано право власності на будинок АДРЕСА_1 .
Таким чином, на момент видачі свідоцтва у державного нотаріуса Третьої Житомирської державної нотаріальної контори Білецької Н.С. не існувало жодних перешкод для видачі ОСОБА_5 свідоцтва про право на спадщину за законом, після смерті свого чоловіка ОСОБА_4 .
Суд зробив висновки на підставі свого ж рішення від 31 липня 2017 року у справі №278/1032/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_7 , третя особа ОСОБА_5 , про визнання права власності та поділ нерухомого майна.
В обґрунтування даного рішення суд послався на рішення виконавчого комітету Глибочицької сільської ради Житомирського району Житомирської області від 20.09.2007 року «Про надання дозволу на оформлення права власності на об`єкт нерухомого майна», яким надано дозвіл на оформлення права власності ОСОБА_6 на 52/100 ідеальних часток та ОСОБА_5 на 48/100 ідеальних часток житлового будинку АДРЕСА_1 , та свідоцтво серії САВ 093800 про право власності на житловий будинок, видане 19.10.2007 року виконавчим комітетом Глибочицької сільської ради Житомирського району Житомирської області ОСОБА_6 , яке посвідчує право власності останньої на 52/100 ідеальних часток вказаного житлового будинку .
Але з вказаного вбачається, що дозвіл дружині позивача на оформлення права власності на об`єкт нерухомого майна виконкомом було надано лише 20 вересня 2007 року, а свідоцтво про право власності видане 19 жовтня 2007 року.
При цьому, за ОСОБА_4 ще 23 квітня 2007 року було зареєстровано право власності на будинок АДРЕСА_1 , що вбачається з витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №14332263, виданого КП «Житомирське обласне міжміське БТІ» Житомирської обласної ради.
А вже 23 травня 2007 року державним нотаріусом Третьої житомирської державної нотаріальної контори Білецькою Н.С. ОСОБА_5 було видано свідоцтво про право на спадщину за законом, згідно з яким вона успадкувала будинок АДРЕСА_1  після смерті чоловіка ОСОБА_4 .
Таким чином, на момент видачі свідоцтва за ОСОБА_1 не рахувалося жодного зареєстрованого права на вищевказаний будинок, як про це зазначає суд.
Дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 . Після його смерті спадщину прийняла дружина ОСОБА_5 . Дочка померлого - ОСОБА_6 , не прийняла спадщину після смерті свого батька, що підтверджується матеріалами спадкової справи №454 до майна померлого ОСОБА_4 .
В судовому засіданні також встановлено, що рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 19 лютого 2007 року задоволено позов ОСОБА_5 до Глибочицької сільської ради та визнано за ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 .
На підставі цього рішення суду 23 квітня 2007 року право власності на вказаний житловий будинок було зареєстроване за ОСОБА_8 
23 травня 2007 року державним нотаріусом Третьої житомирської державної нотаріальної контори на ім`я ОСОБА_5 видано свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті чоловіка ОСОБА_8 на житловий будинок АДРЕСА_1 .
В судовому засіданні встановлено, що рішенням виконавчого комітету Глибочицької сільської ради Житомирського району Житомирської області від 20 вересня 2007 року ОСОБА_6 та ОСОБА_5 надано дозвіл на оформлення права власності на вказаний житловий будинок, а саме: ОСОБА_6 – на 52/100 ід. частки, ОСОБА_5 – на 48/100 ід. часток цього житлового будинку. 
19 жовтня 2007 року виконкомом Глибочицької сільської ради на ім`я ОСОБА_6 видано свідоцтво про право власності на 52/100 частини вказаного житлового будинку.
Цього ж дня на ім`я ОСОБА_5 видано свідоцтво про право власності на 48/100 часток спірного житлового будинку.
5 листопада право власності на вказані частини житлового будинку було зареєстроване за ОСОБА_6 та ОСОБА_5 .
Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 31 липня 2017 року у цивільній справі № 278/1032/17 визнано об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_6 52/100 частини зазначеного житлового будинку.
Цим же рішенням визнано за ОСОБА_1 право власності на 26/100 частин спірного житлового будинку.
Під час вирішення цього спору судом було встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_6 з 27 серпня 1983 року по 21 лютого 2017 року перебували у зареєстрованому шлюбі. Рішенням виконавчого комітету Житомирської районної ради ОСОБА_6 надано дозвіл на добудову до індивідуального житлового будинку АДРЕСА_1 , на земельній ділянці, площею 0,08 га. Також на ім`я ОСОБА_6 видано будівельний паспорт. У подальшому частка ОСОБА_6 у цьому житловому будинку була визначена у розмірі 52/100 ід. ч.
На підставі даного рішення суду 4 вересня 2017 року здійснено державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на 26/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 .
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 померла.
Досліджена в судовому засіданні спадкова справа №20/2019 до майна померлої ОСОБА_5 свідчить про те, що після її смерті спадщину прийняла онука померлої ОСОБА_2 та дочка померлої ОСОБА_3 . ОСОБА_6 відмовилась від прийняття спадщини після смерті матері на користь дочки ОСОБА_2 . 
ОСОБА_3 та ОСОБА_2 отримали свідоцтва про право на спадщину за законом, по 1/2 частині на земельні ділянки, площею 0,07 га, 1,3645 га, кожна.
В судовому засіданні також встановлено, що рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 15 березня 2023 року визнано недійсним та скасовано рішення виконавчого комітету Глибочицької сільської ради Житомирського району Житомирської області від 20 вересня 2007 року про надання дозволу на оформлення права власності ОСОБА_6 на 52/100 частини житлового будинку АДРЕСА_1 , а також ОСОБА_5 на 48/100 частин вказаного житлового будинку.
Цим же рішенням визнано недійсними та скасовані свідоцтва про право власності, видані виконкомом Глибочицької сільської ради 19 жовтня 2007 року ОСОБА_6 та ОСОБА_5 на відповідні частки у цьому житловому будинку.
На даний час рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 15 березня 2023 року не набрало законної сили й перебуває на розгляді у Житомирському апеляційному суді.
Обгрунтоуючи позов, ОСОБА_1 посилався на ту обставину, що постановою Житомирського апеляційного суду від 24 жовтня 2023 року скасовано рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 19 лютого 2007 року, яким визнано за померлим ОСОБА_8 право власності на спірний житловий будинок.
Однак, постановою Верховного Суду від 19 червня 2024 року скасовано ухвали Житомирського апеляційного суду від 27 квітня 2023 року про поновлення строку на апеляційне оскарження, від 28 квітня 2023 року про відкриття апеляційного провадження та постанову Житомирського апеляційного суду від 24 жовтня 2023 року у цивільній справі №2-412/07. Справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції зі стадії відкриття провадження у справі.
Ухвалою Житомирського апеляційного суду від 8 серпня 2024 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 19 лютого 2007 року.
При вирішенні даного спору суд першої інстанції виходив з того, що свідоцтво про право на спадщину за законом на спірне нерухоме майно видано на підставі реєстрації права власності на нього за спадкодавцем. Проте реєстрація права власності відбувалась згідно з рішенням суду, яке у подальшому було скасовано, отже були відсутні підстави для реєстрації права власності на спірний житловий будинок за ОСОБА_8 . 
Також суд зазначив про те, що на час видачі спірного свідоцтва ОСОБА_1 мав зареєстроване право власності на частину цього майна, відтак реєстрація права власності на підставі вказаного рішення суду та видача спірного свідоцтва порушує права позивача.
Однак, з даного приводу слід зазначити, що реєстрацію права власності позивача на 26/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , здійснено 4 вересня 2017 року. Водночас, право власності за ОСОБА_4 на вказаний житловий будинок було зареєстроване у КП «Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації» Житомирської обласної ради 23 квітня 2007 року.
Тобто, на час видачі спірного свідоцтва про право на спадщину за законом позивач ще не мав зареєстрованого права власності на частину цього нерухомого майна.
Обгрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилався на ту обставину, що після видачі спірного свідоцтва за ним було визнано право власності на 26/100 частин цього житлового будинку у порядку поділу спільного сумісного майна, що надає йому можливість звернутися до суду з позовом про визнання недійсним цього свідоцтва.
З даного приводу слід зазначити наступне.
Так, відповідно до положень статті 15 ЦК України кожна особа має право у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
У статті 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті ( стаття 1218 ЦК України).
Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини (частина третя статті 1223 ЦК України).
Відповідно до положень частин першої, другої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців.
Свідоцтво про право на спадщину - це документ, який посвідчує перехід права на спадкове майно від спадкодавця до спадкоємців. Видачею свідоцтва про право на спадщину завершується оформлення спадкових прав.
Згідно зі статтею 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 5 вересня 2022 року у справі № 385/321/20 зазначено, що заявляти вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину може будь-яка особа, цивільні права чи інтереси якої порушені видачею свідоцтва про право на спадщину. Тобто оспорювання свідоцтва про право на спадщину відбувається тільки за ініціативою заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимоги про визнання його недійсним (позов про оспорювання свідоцтва). За своєю правовою природою вимога про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним є самостійним способом захисту прав та інтересів, передбаченим статтею 1301 ЦК України, на який поширюється позовна давність.
У постановах від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1316/2227/11 (провадження № 61-12290св18), від 14 травня 2018 року у справі № 296/10637/15-ц (провадження № 61-2448св18) та від 23 вересня 2020 року у справі № 742/740/17 (провадження № 61-23св18) Верховний Суд виклав правові висновки, відповідно до яких свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, встановлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.
Зміст рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 31 липня 2017 року у цивільній справі №278/1032/17 свідчить про те, що ОСОБА_5 після видачі їй 23 травня 2007 року свідоцтва про право на спадщину за законом на увесь житловий будинок АДРЕСА_1 , у подальшому погодилася з тим, що частина цього житлового будинку належить ОСОБА_6 , оскільки останній на підставі рішення виконкому Житомирської районної ради від 18 лютого 1989 року надано дозвіл на добудову до цього житлового будинку. 
Як зазначалося вище, на підставі рішення виконкому Глибочицької сільської ради від 20 вересня 2007 року надано дозвіл на оформлення права власності на вказаний житловий будинок, а саме: ОСОБА_5 – на 48/100 ід. часток та ОСОБА_6 – на 52/100 ід. частки. 
19 жовтня 2007 року співвласникам вказаного житлового будинку були видані свідоцтва про право власності на відповідні частки у цьому будинковолодінні.
Право власності ОСОБА_5 на 48/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 було зареєстроване 5 листопада 2007 року.
Оскільки рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 15 березня 2023 року у цивільній справі №278/1716/21, яким визнано недійсними й скасовано рішення виконкому Глибочицької сільської ради від 20 вересня 2007 року, а також свідоцтва про право власності ОСОБА_9 на 52/100 ід. частки та ОСОБА_5 на 48/100 ід. часток цього житлового будинку, не набрало законної сили, відсутні підстави стверджувати про те, що на час вирішення спору у даній справі суд не повинен брати до уваги ці рішення органу місцевого самоврядування та свідоцтва.
Отже, підсумовуючи наведене, варто зазначити, що ОСОБА_5 , успадкувавши після смерті свого чоловіка вказаний житловий будинок, у подальшому добровільно та послідовно вчиняла ряд дій, внаслідок яких право власності на це житло було зареєстровано у зазначених частках за нею та її дочкою ОСОБА_6 .
Своєю чергою, зареєстровані на ім`я ОСОБА_6 52/100 ід. частки цього житлового будинку на підставі рішення були визнані спільною сумісною власністю подружжя, що й стало підставою для подальшої реєстрації права власності на 26/100 частин цього житла за позивачем.
Верховний Суд неодноразового наголошував на тому, що визнання свідоцтва недійсним є необхідним кроком для усунення перешкод у здійсненні права власності іншою особою та приведення відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно у відповідність до закону.
В судовому засіданні представник ОСОБА_1 – адвокат Дмитрієва Ж.А., зазначала про те, що оскільки право власності на частину вказаного житлового будинку вже визнано за позивачем у судовому порядку, свідоцтво про право на спадщину тепер не відповідає фактичним обставинам та порушує права останнього. Воно фактично посвідчує право ОСОБА_5 на те майно, яке у відповідній частці їй не належало.
Однак, таке твердження є помилковим, оскільки після оформлення спадкових прав та видачі спірного свідоцтва про право на спадщину за законом, ОСОБА_5 отримала інший документ - свідоцтво про право власності вже не на цілий житловий будинок, а на 48/100 ід. часток. При цьому, отримавши у жовтні 2007 року вказане свідоцтво про право власності на 48/100 частин вказаного житлового будинку й зареєструвавши таке право у листопаді цього ж року, ОСОБА_5 за життя не оспорювала той факт, що співвласником даного домоволодіння є також її дочка ОСОБА_6 , частка якої у цьому житловому будинку становить 52/100 ід частки.
Отже, реєстрація права власності ОСОБА_5 на зазначене нерухоме майно було здійснена не на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті її чоловіка, а на підставі свідоцтва про право власності, виданого органом місцевого самоврядування 19 жовтня 2007 року.
Право власності позивача на 26/100 частин вказаного житлового будинку зареєстроване у встановленому законом порядку.
Таким чином, відсутні підстави стверджувати про те, що видачею спірного свідоцтва про право на спадщину за законом на ім`я ОСОБА_5 порушуються права позивача.
Отже, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення позову.
Оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено у зв`язку з їх необгрунтованістю, суд не вирішує питання щодо пропуску строку позовної давності, про застосування якої було заявлено адвокатом Баньківським В.В. у відзиві на позов від 28 грудня 2023 року. 

Керуючись ст.ст.259,268,367,374,376,381-384 ЦПК України, суд,-
УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 – адвоката Баньківського Володимира В`ячеславовича, задовольнити.
Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 17 червня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді: