ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2026 року	м. Одеса	Справа № 916/906/25	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Богацької Н.С.
суддів: Діброви Г.І., Принцевської Н.М.,

секретар судового засідання: Алієва К.О.

за участю представників учасників справи:
від прокуратури – Кривельова Т.М.,
від міської ради – Явченко Д.В.,,
від ТОВ «Брухто» - не з`явися,
від Кооперативу «Пространство» - не з`явися,
від Управління капітального будівництва - не з`явися,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Заступника керівника Одеської обласної прокуратури
на рішення Господарського суду Одеської області від 25.06.2025, ухвалене суддею Литвиновою В.В., м. Одеса, повний текст складено та підписано 26.06.2025
у справі № 916/906/25
за позовом: Виконувача обов`язків Київської окружної прокуратури міста Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради
до відповідачів: 
1) Товариства з обмеженою відповідальністю «Брухто»;
2) Обслуговуючого кооперативу «Житлово-будівельний кооператив «Пространство»,
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні позивача: Управління капітального будівництва Одеської міської ради
про: солідарне стягнення 11 379 556,70 грн,
ВСТАНОВИВ
У березні 2025 року виконувач обов`язків Київської окружної прокуратури міста Одеси (далі прокурор) в інтересах держави в особі Одеської міської ради (далі Рада) звернувся до Господарського суду Одеської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Брухто» (далі ТОВ «Брухто») та Обслуговуючого кооперативу «Житлово-будівельний кооператив «Пространство» (далі Кооператив «Пространство»), в якому просив суд стягнути з відповідачів в солідарному порядку на користь Ради заборгованість зі сплати пайової участі замовників у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Одеси у сумі 10127304,96 грн, а також нараховані на суму боргу 204207,31 грн 3 % річних та 1048044,39 грн інфляційних втрат.
Позов мотивований тим, що у 2020 році відповідачами розпочато будівництво об`єкта «Нове будівництво пансіонату за адресою: м. Одеса, Київський район, вул. Дачна, 28, зі знесенням існуючих на ділянці будівель і споруд (ІІ черга будівництва). Коригування» (двох пускових комплексів), однак ними не було укладено з Радою відповідний договір про пайову участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури при будівництві об`єктів містобудування у місті Одесі, як і не було сплачено відповідну суму до місцевого бюджету до прийняття новозбудованого об`єкта в експлуатацію.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 25.06.2025 у справі № 916/906/25 у задоволенні позову відмовлено повністю.
Місцевий господарський суд, врахувавши надані відповідачами витяг з проекту (а.с.79 т.1) та угоду про членство в кооперативі від 22.02.2023 № Е/Н-Д.1.1, укладену між Кооператовом «Простарнство» та Товариством з обмеженою відповідальністю Центр відновної медицини та рухової реабілітації «Пространство движения», дійшов висновку, що в будівництві об`єкту є реабілітаційний центр, тобто об`єкт соціальної інфраструктури, що звільняло відповідачів від обов`язку сплачувати пайову участь в силу приписів ч. 4 ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (в редакції до 01.01.2020) і п. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України № 132-IX від 20.09.2019.

Не погодившись з рішенням суду, прокурор подав на нього апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позову у повному обсязі.
В обґрунтування доводів та вимог апеляційної скарги прокурор посилається на наступне:
- жодних підтверджень факту наявності будівництва будь-якої соціальної сфери у дозволі на виконання будівельних робіт та актах готовності об`єкту до експлуатації передбачено не було;
- поняття «збудовано реабілітаційний центр» та «приміщення, яке буде використовуватись як реабілітаційний центр» не є тотожними;
- відповідно Державного класифікатора будівель та споруд, об`єкт будівництва, збудований відповідачами, віднесено до пансіонатів (код 1211.4, підрозділ будівлі готельні), однак будівлі, що використовуються для функціональної реабілітації класифікуються за іншим кодом (за кодом 1264 - Будівлі закладів охорони здоров`я та соціального захисту населення). Жодних доказів того, що у складі об`єкту нерухомості введено в експлуатацію об`єкт з таким функціональним призначенням відповідачами надано не було;
- в матеріалах справи відсутні докази того, що будь-якою особою оформлено право власності на такий об`єкта нерухомості, як реабілітаційний центр, розташований на земельній ділянці (де розташовано сам пансіонат);
- надана відповідачами копія плану першого поверху блоку «Д» об`єкта будівництва помилково та безпідставно названа судом першої інстанції «проектом», він не є належним та допустимим доказом наявності реабілітаційного центру у зазначеному об`єкті;
- на порталі Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва наявна інформація про проекту документацію, відповідно до якої у даному об`єкті не передбачено будівництва реабілітаційного центру. Крім того, в мережі Інтернет у вільному доступі розміщено Експертний звіт щодо розгляду проектної документації по проекту, з якого також не вбачається жодної інформації про будівництво такого об`єкту нерухомості як реабілітаційний центр;
- у ТОВ «Центр відновної медицини та рухової реабілітації «Пространство движения», з яким укладено угоду про членство в кооперативі від 22.02.2023, інше місце провадження діяльності. Чинна ліцензія вказаного Товариства не передбачає надання реабілітаційних послуг за адресою, на якій збудовано спірний об`єкт нерухомості;
- більш того, на сайті забудовника розміщено плани всіх поверхів «пансіонату» (у тому числі Блоку Д (1 поверх), на якому відсутній реабілітаційний центр. Водночас, у приміщені, де нібито мав бути розміщений реабілітаційний центр, знаходяться солярій, масаж, роздягальні, хол, бар, душеві.

Відповідно до вимог ст. 32 ГПК України за результатами автоматизованого розподілу справ між суддями, оформленого протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, для розгляду справи визначено судову колегію у складі головуючого судді Богацької Н.С., Савицького Я.Ф., Принцевської Н.М.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 14.07.2025 витребувано у Господарського суду Одеської області матеріали даної справи та відкладено вирішення питання щодо можливості відкриття, повернення, залишення без руху або відмови у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою до надходження даної справи з суду першої інстанції.
18.07.2025 матеріали даної справи надійшли до суду апеляційної інстанції.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 21.07.2025 апеляційну скаргу прокурора залишено без руху на підставі ч. 2 ст. 260 ГПК України як таку, що не відповідає вимогам п. 2 ч. 3 ст. 258 ГПК України та встановлено скаржнику 10-ти денний строк з дня вручення цієї ухвали для усунення недоліків апеляційної скарги шляхом подання суду доказів доплати судового збору у розмірі 40966,02 грн (за належними реквізитами).
31.07.2025 від прокуратури надійшла заява про усунення недоліків, до якої додано платіжну інструкцію від 28.07.2025 № 1911 на суму 40966,02 грн.
У зв`язку з перебуванням судді-учасника колегії Савицького Я.Ф. у відпустці, за розпорядженням керівника апарату суду призначено повторний автоматизований розподіл судової справи.
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями для розгляду даної справи сформовано колегію суддів у складі: головуючого судді Богацької Н.С., суддів Діброви Г.І., Принцевської Н.М.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 04.08.2025 дану справу прийнято до свого провадження колегією суддів у складі головуючого судді Богацької Н.С., суддів: Діброви Г.І., Принцевської Н.М., за апеляційною скаргою прокуратури на рішення Господарського суду Одеської області від 25.06.2025 у справі № 916/906/25 відкрито апеляційне провадження, встановлено іншим учасникам справи строк до 22.08.2025 для подання відзиву на апеляційну скаргу, роз`яснено учасникам справи про їх право у цей же строк подати до суду будь-які заяви чи клопотання з процесуальних питань, призначено дану справу до розгляду на 23.09.2025 о 13:00 год.
ТОВ «Брухто» у відзиві на апеляційну скаргу заперечувало проти її задоволення, зазначаючи, зокрема, що доводи прокурора не спростовують правильних по суті висновків суду першої інстанції .
Прокурор у відповіді на відзив заперечував проти доводів ТОВ «Брухто».
Будь-яких інших заяв чи клопотань від учасників справи не надходило.
У зв`язку з перебуванням судді Принцевської Н.М. у відпустці з 09.09.2025 до 10.10.2025 судове засідання 23.09.2025 у справі № 916/906/25 не відбулось.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 13.10.2025 учасників справи № 916/906/25 повідомлено, що судове засідання з розгляду апеляційної скарги відбудеться 11.11.2025 о 13:15 год.
В судове засідання 11.11.2025 з`явився прокурор, представники Ради та ТОВ «Брухто». Представники Кооперативу «Пространство» та Управління капітального будівництва Одеської міської ради в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.
В судовому засіданні 11.11.2025 оголошено перерву до 20.01.2026 о 14:00 год., про що постановлено відповідну протокольну ухвалу. Відповідачам запропоновано надати на огляд суду оригінал Проекту плану першого поверху Блок «Д», з якого зроблено копію, що міститься в матеріалах цієї справи (а.с.79 т.1).
20.01.2026 від представника ТОВ «Брухто» надійшло клопотання про відкладення розгляду справи на нішу дату, яке мотивоване тим, що він перебуває на лікарняному.
В судове засідання 20.01.2026 з`явився прокурор та представник Ради. 
Представники Кооперативу «Пространство» та Управління капітального будівництва Одеської міської ради в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.
В судовому засіданні 20.01.2026 колегія суддів, розглянувши клопотання представника ТОВ «Брухто» про відкладення розгляду справи на нішу дату, відмовила у його задоволенні з огляду на наступне.
Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників учасників справи, а неможливість вирішення справи у відповідному судовому засіданні.
При цьому, діюче законодавство не обмежує представництво інтересів в суді певним колом осіб, а явка повноважних представників учасників справи у судовому засіданні обов`язковою не визнавалась.
Крім того, однією із основних засад (принципів) господарського судочинства, визначених п. 10 ч. 3 ст. 2 ГПК України є розумність строків розгляду справи судом.
Враховуючи вищевикладене, а також те, що позиція відповідача викладена безпосередньо у відзиві на апеляційну скаргу, участь його представника в судовому засіданні не була визнана обов`язковою, неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні заявником обґрунтовано не було, колегія суддів зазначає, що лише відсутність представника ТОВ «Брухто» в цьому випадку не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.
Близька за змістом правова позиції щодо відсутності підстав для задоволення клопотання учасника справи про відкладення розгляду справи викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 19.07.2022 у справі № 910/11818/18.

Дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, фактичні обставини справи, оцінивши докази на їх підтвердження в межах доводів апеляційної скарги, надавши правову кваліфікацію відносинам сторін і виходячи з фактів, встановлених у процесі перегляду справи, правових норм, які підлягають застосуванню, та матеріалів справи, судова колегія зазначає наступне.

Щодо наявності у прокурора підстав для представництва інтересів держави.
Пунктом 3 ст. 131-1 Конституції України визначено, що прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Відповідно до ст. 53 ГПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.
Прокурор який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.
Відповідно до абз. 1 ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Виходячи з системного аналізу наведених правових норм, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. При цьому в кожному конкретному випадку прокурор при зверненні до суду з позовом повинен довести існування обставин порушення або загрози порушення інтересів держави.
У постанові Верховного Суду від 08.02.2019 у справі №915/20/18 суд касаційної інстанції зазначив, що інтереси держави полягають не тільки у захисті прав державних органів влади чи тих, які відносяться до їх компетенції, а також й у захисті прав та свобод місцевого самоврядування, яке не має загальнодержавного характеру, але спрямоване на виконання функцій держави на конкретній території та реалізуються у визначеному законом порядку та способі, який відноситься до їх відання. Органи місцевого самоврядування є рівними за статусом носіями державної влади, як і державні органи.
У постанові від 15.10.2019 у справі № 903/129/18 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що сам факт не звернення до суду ради з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та відповідно мав змогу захистити інтереси територіальної громади, свідчить про те, що зазначений орган місцевого самоврядування неналежно виконує свої повноваження, у зв`язку із чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів значної кількості громадян - членів територіальної громади та звернення до суду з таким позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини.
Згідно з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18 для підтвердження судом підстав для представництва прокурором інтересів держави в суді у випадку, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган, достатнім є дотримання прокурором порядку повідомлення, передбаченого ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», та відсутність самостійного звернення компетентного органу до суду з позовом в інтересах держави протягом розумного строку після отримання такого повідомлення.
Із змісту позовної заяви вбачається, що прокурор в обґрунтування наявності підстав для представництва посилається на те, що на земельній ділянці комунальної власності відповідачами здійснено будівництво об`єкта «Нове будівництво пансіонату за адресою: м. Одеса, Київський район, вул. Дачна, 28, зі знесенням існуючих на ділянці будівель і споруд (ІІ черга будівництва). Коригування» (двох пускових комплексів), однак ними не було укладено з Радою відповідний договір про пайову участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури при будівництві об`єктів містобудування у місті Одесі, як і не було сплачено відповідну суму до місцевого бюджету до прийняття новозбудованого об`єкта в експлуатацію. Внаслідок недоотримання коштів пайової участі значно недофінансуються проекти та програми створення і розвитку інженерно-транспортної, соціальної інфраструктури, що зумовлює погіршення рівня життя мешканців територіальної громади, адже несплата коштів пайової участі завдає шкоду місцевому бюджету і унеможливлює виконання органом місцевого самоврядування функцій з розвитку інфраструктури відповідної територіальної громади.
В Україні визнається і гарантується місцеве самоврядування (стаття 7 Конституції України).
Відповідно до частин першої та другої статті 2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст.
В силу статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.
Згідно зі статтею 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування є юридичними особами і наділяються цим та іншими законами власними повноваженнями, в межах яких діють самостійно і несуть відповідальність за свою діяльність відповідно до закону.
Матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад.
Від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.
Статтею 181 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що орган місцевого самоврядування може бути позивачем та відповідачем у судах загальної юрисдикції, зокрема, звертатися до суду, якщо це необхідно для реалізації його повноважень і забезпечення виконання функцій місцевого самоврядування.
В силу пункту 4-1 частини першої статті 71 Бюджетного кодексу України кошти пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту спрямовуються до бюджету розвитку місцевого бюджету.
За умовами статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності, зокрема, на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності.
Органам місцевого самоврядування надано широкі права для здійснення економічного і соціального розвитку на своїй території. Так, частинами першою та другою статті 143 Конституції України передбачено, зокрема, що територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності; затверджують програми соціально-економічного та культурного розвитку і контролюють їх виконання; затверджують бюджети відповідних адміністративно-територіальних одиниць і контролюють їх виконання; утворюють, реорганізовують та ліквідовують комунальні підприємства, організації і установи, а також здійснюють контроль за їх діяльністю; вирішують інші питання місцевого значення, віднесені законом до їхньої компетенції.
Таким чином, завданням органу місцевого самоврядування є забезпечення раціонального використання майна та інших ресурсів, що перебувають у комунальній власності.
Для реалізації наданих повноважень місцеві ради мають право звертатися до суду та здійснювати інші функції і повноваження у спосіб, передбачений Конституцією та законами України.
Отже, уповноваженим державою органом у спірних правовідносинах є Одеська міська рада, яка є органом, що представляє інтереси жителів територіальної громади міста Одеси та діє в її інтересах у галузі бюджету, фінансів, цін та у галузі будівництва, а також яка відповідно до статті 181 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» має повноваження звертатись до суду з метою реалізації повноважень і забезпечення виконання функцій місцевого самоврядування.
З матеріалів цієї справи вбачається, що прокурором 14.02.2025 звернувся із запитом до Ради, в якому повідомив про виявлені порушення щодо безпідставного збереження грошових коштів, призначених для сплати пойової участі ТОВ «Брухто» та Кооперативом «Пространство» на користь територіальної громади м. Одеси у зв`язку з будівництвом об`єкта «Нове будівництво пансіонату за адресою: м. Одеса, Київський район, вул. Дачна, 28, зі знесенням існуючих на ділянці будівель і споруд (ІІ черга будівництва). Коригування» (двох пускових комплексів), неукладенням відповідного договору та ухиленням від сплати коштів пайової участі замовника будівництва у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Одеси до місцевого бюджету. У вказаному запиті прокурор просив надати інформацію щодо вжиття заходів на захист інтересів держави, у тому числі в судовому порядку.
Листом Управління капітального будівництва Одеської міської ради від 24.02.2025 № 02-03/118 на вказаний запит прокурора повідомлено, що кошти пайової участі добровільно ТОВ «Брухто» та Кооперативом «Пространство» не сплачено.
В подальшому, листом Юридичного департаменту Одеської міської ради від 10.03.2025 за № 32-пр/вих повідомлено прокурора про те, що позови щодо стягнення коштів пайової участі з ТОВ «Брухто» та Кооператива «Пространство» не пред`являлись.
Отже Радою, як органом, уповноваженим на здійснення відповідних функцій держави у спірних правовідносинах, дій, спрямованих на здійснення захисту територаільної громади м. Одеси, вжито не було.
10.03.2025 прокурор в порядку ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» направив Раді відповідне повідомлення та того ж дня звернувся до суду із цим позовом.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів зазначає, що у даному випадку прокурором підтверджені підстави для представництва інтересів держави особі Ради і дотримано передбачений ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» порядок реалізації такого захисту.

Щодо суті спору.
Як увбачається з матеріалів цієї справи та не заперечується учасниками цієї справи, на підставі дозволу на виконання будівельних робіт від 27.01.2020 № ОД112200270185, виданого Управлінням державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради, ТОВ «Брухто» та Кооперативом «Пространство» у період з 27.01.2020 по 06.03.2024 здійснено будівництво об`єкта «Нове будівництво пансіонату за адресою: м. Одеса, Київський район, вул. Дачна, 28, зі знесенням існуючих на ділянці будівель і споруд (ІІ черга будівництва). Коригування».
Згідно з Державним класифікатором будівель та споруд ДК 018-2000, об`єкт будівництва відноситься до пансіонатів – 1211.4.
Управлінням державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради 07.05.2024, на підставі акту готовності об`єкту до експлуатації № AC01:7581-3661-1097-9342 від 04.04.2024 (1 редакція – від 06.03.2024), ТОВ «Брухто» та Кооперативу «Пространство» видано сертифікат № ОД 122240424540, що засвідчує відповідність закінченого будівництвом об`єкта (черги, окремого пускового комплексу) проектній документації та підтверджує його готовність до експлуатації (номер черги – 2, номер пускового комплексу – 1).
Відповідно до зазначеного сертифікату об`єкт будівництва має такі основні показники: 
- найменування об`єкта згідно з проектом: «Нове будівництво пансіонату за адресою: м. Одеса, Київський район, вул. Дачна, 28, зі знесенням існуючих на ділянці будівель і споруд (ІІ черга будівництва). Коригування»;
- дата початку будівництва: 27.01.2020;
- дата завершення будівництва: 06.03.2024;
- загальна вартість основних фондів, які приймаються в експлуатацію: 203751,324 тис. грн.
Крім того, на підставі дозволу на виконання будівельних робіт від 27.01.2020 № ОД112200270185, виданого Управлінням державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради, ТОВ «Брухто» та Кооперативом «Пространство» у період з 27.01.2020 по 01.10.2024 здійснено будівництво об`єкта «Нове будівництво пансіонату за адресою: м. Одеса, Київський район, вул. Дачна, 28, зі знесенням існуючих на ділянці будівель і споруд (ІІ черга будівництва). Коригування».
Згідно з Державним класифікатором будівель та споруд ДК 018-2000, об`єкт будівництва відноситься до пансіонатів – 1211.4.
Управлінням державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради 08.11.2024, на підставі акту готовності об`єкту до експлуатації № AC01:9211-1631-3531-3519, ТОВ «Брухто» та Кооперативу «Пространство» видано сертифікат № ОД 122241028276, що засвідчує відповідність закінченого будівництвом об`єкта (черги, окремого пускового комплексу) проектній документації та підтверджує його готовність до експлуатації (номер пускового комплексу – 2).
Відповідно до зазначеного сертифікату об`єкт будівництва має такі основні показники:
- найменування об`єкта згідно з проектом: «Нове будівництво пансіонату за адресою: м. Одеса, Київський район, вул. Дачна, 28, зі знесенням існуючих на ділянці будівель і споруд (ІІ черга будівництва). Коригування»;
- дата початку будівництва: 27.01.2020;
- дата завершення будівництва: 01.10.2024;
- загальна вартість основних фондів, які приймаються в експлуатацію: 49431,3 тис. грн.
Прокурор звертає увагу, що вказані будинки (пускові комплекси 1 та 2) є окремо стоячими будівлями та не є сполученими між собою.
Відповідачами у актах про готовність об`єктів до експлуатації №AC01:7581-3661-1097-9342 та № AC01:9211-1631-3531-3519 вказано, що замовники звільняються від сплати коштів пайової участі на підставі пп. 3 п. 13 розділу І Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» № 132-IX від 20.09.2019.
Предметом позову у даній справі є вимоги прокурора стягнути з ТОВ «Брухто» та Кооператива «Пространство» в солідарному порядку до місцевого бюджету заборгованість зі сплати пайової участі замовників у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Одеси у загальній сумі 10127304,96 грн, яка розрахована наступним чином:
- 8 150 052,96 грн (4% від 203 751 324 грн) по першому пусковому комплексу;
- 1 977 252 грн (4 % від 49 431 300 грн) по другому пусковому комплексу.
Також прокурор просив суд стягнути з ТОВ «Брухто» та Кооператива «Пространство» в солідарному порядку 204 207,31 грн 3 % річних та 1 048 044,39 грн інфляційних втрат, які розраховуються наступним чином:
- по першому пусковому комплексу: 188 467 грн 3% річних та 957 752,80 грн інфляційних втрат (за період з 08.05.2024 по 13.02.2025);
- по другому пусковому комплексу: 15 740,31 грн 3% річних та 90 291,59 грн інфляційних втрат (за період з 09.11.202 по 13.02.2025).
Відповідач Кооператив «Пространство», заперечуючи проти задоволення позову прокурора, зазначав, що проектом було передбачено у спірних об`єктах будівництва розміщення реабілітаційного центру, на підтвердження чого надано суду:
- копію плану першого поверху Блок «Д» (копія міститься в матеріалах цієї справи (а.с.79 т.1), в якому приміщення під № 119 має найменування: реабілітаційний центр (консульт. кабінети лікарів) площею 213,6 кв.м.;
- угоду про членство в кооперативі від 22.02.2023 № Е/Н-Д.1.1 (а.с.80-81 т.1), укладену між Кооператовом «Пространство» (Кооператив) та Товариством з обмеженою відповідальністю Центр відновної медицини та рухової реабілітації «Пространство движения» (Асоційований член), предметом якої є набуття Асоційованим членом прав на нерухоме майно (нежитлове приміщення будівельний № Д.1.1., комерційною площею 213,6 кв.м., яке розташоване на 1-му поверсі корпусу «Д» обєкту будівництва) в об`єкті (пансіонат за адресою: м. Одеса, вул. Дачна, 28, корп. 1, розташований на земельній ділянці з кадастровим номером 5110136900:34:014:0120).
Також Кооператов «Пространство» подав до суду заяву про застосування до позовних вимог прокурора наслідки спливу строку позовної давності. 
Як вже зазначалось, відмовляючи у задоволенні позову прокурора, врахувавши надані відповідачем документи (копію плану першого поверху Блок «Д» (а.с.79 т.1) та угоду про членство в кооперативі від 22.02.2023 № Е/Н-Д.1.1 (а.с.80-81 т.1)), дійшов висновку, що в будівництві об`єкту є реабілітаційний центр, тобто об`єкт соціальної інфраструктури, що звільняло відповідачів від обов`язку сплачувати пайову участь в силу приписів ч. 4 ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (в редакції до 01.01.2020) і п. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України № 132-IX від 20.09.2019.
Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції та зазначає наступне.
Правові та організаційні основи містобудівної діяльності регламентовані Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності», що спрямований на забезпечення сталого розвитку територій з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» замовником будівництва визначається фізична або юридична особа, яка має намір забудови території (однієї чи декількох земельних ділянок) і подала в установленому законодавством порядку відповідну заяву.
Згідно з ч. 1 ст. 2 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» плануванням і забудовою територій є діяльність державних органів, органів місцевого самоврядування, юридичних та фізичних осіб, яка передбачає, зокрема, розроблення містобудівної та проектної документації, будівництво об`єктів; реконструкцію існуючої забудови та територій; створення та розвиток інженерно-транспортної інфраструктури.
До 01.01.2020 відносини щодо участі замовника будівництва у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту врегульовувалися приписами ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».
За умовами ч. 2 ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» замовник будівництва, який має намір щодо забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті, зобов`язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.
Пайова участь у розвитку інфраструктури населеного пункту відповідно до ч. 3 ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» полягає у перерахуванні замовником до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку зазначеної інфраструктури.
Величина пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту визначається у договорі, укладеному з органом місцевого самоврядування (відповідно до встановленого органом місцевого самоврядування розміру пайової участі у розвитку інфраструктури), з урахуванням загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта, визначеної згідно з будівельними нормами, державними стандартами і правилами. Договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту укладається не пізніше ніж через 15 робочих днів з дня реєстрації звернення замовника про його укладення, але до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію (частини 5, 9 ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», чинної на момент виникнення спірних правовідносин).
Зі змісту ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» випливає, що у наведених у цьому Законі випадках перерахування замовником об`єкта будівництва до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту є обов`язком, а не правом забудовника, який виникає на підставі положень закону, а положення договору лише визначають суму, що належить до перерахування. 
Тому укладення в таких випадках договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту, який опосередковує відповідний платіж, було обов`язковим на підставі закону.
Аналогічний правовий висновок викладений в постановах Великої Палати Верховного Суду від 08.10.2019 у справі №911/594/18, від 22.08.2018 у справі №339/388/16-ц, від 22.09.2021 у справі №904/2258/20.
З матеріалів справи вбачається і учасниками справи не заперечується, що договір про сплату коштів пайової участі між Радою та відповідачами (ТОВ «Брухто» та Кооперативом «Пространство») не укладався.
Однак, відсутність укладеного договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту не усуває зобов`язання забудовника сплатити визначені суми, при цьому таке зобов`язання повинно бути виконане до прийняття новозбудованого об`єкта в експлуатацію і спір у правовідносинах щодо сплати таких сум може виникнути лише щодо їх розміру.
Саме така правова позиція Верховного Суду викладена в постанові від 23.05.2024 у №915/149/23, в межах якої також розглядався позов прокурора в інтересах держави в особі міської ради про стягнення грошових коштів пайової участі за відсутності укладеного між сторонами договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту.
Так, 01.01.2020 набули чинності норми Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні», якими ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» виключено.
У пункті 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» вказаного Закону передбачено, що договори про сплату пайової участі, укладені до 01.01.2020, є дійсними та продовжують свою дію до моменту їх повного виконання.
Отже, за змістом Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» і прикінцевих та перехідних положень до нього з 01.01.2020 у замовників будівництва відсутній обов`язок укладати з органом місцевого самоврядування відповідний договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту. Дійсними та такими, що продовжують свою дію до моменту їх виконання, є лише договори про пайову участь, укладені до 01.01.2020.
Згідно зі ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.
Зовнішнім виразом зміни правового регулювання суспільних відносин є процес втрати чинності одними нормами та/або набуття чинності іншими.
Так, при набранні чинності новою нормою права передбачається розповсюдження дії цієї норми на майбутні права і обов`язки, а також на правові наслідки, які хоча й випливають із юридичних фактів, що виникли під час чинності попередньої норми права, проте настають після набрання чинності новою нормою права.
Водночас зміна правових норм і врегульованих ними суспільних відносин не завжди збігаються. У певних випадках після скасування нормативного акта має місце його застосування компетентними органами до тих відносин, які виникли до втрати ним чинності та продовжують існувати у подальшому. Такі правовідносини є триваючими. При цьому триваючі правовідносини повинні виникнути під час дії норми права, що їх регулює, та існувати після втрати нею чинності.
Стаття 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» визначала зобов`язання замовника будівництва, який має намір забудови земельної ділянки, шляхом перерахування до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту, де здійснюється будівництво, у строк до прийняття об`єкта в експлуатацію. Прийняття об`єкта в експлуатацію є строком, з якого вважається, що забудовник порушує зазначені зобов`язання. Одночасно з прийняттям об`єкта в експлуатацію відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України забудовник стає власником забудованого об`єкта, а відтак і правовідносини забудови земельної ділянки припиняються.
Аналізуючи правову природу цих правовідносин, можна зробити висновок, що з моменту завершення будівництва та прийняття новозбудованого об`єкта в експлуатацію правовідносини забудови припиняються, тому не можна вважати, що на них поширюються положення ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» після втрати нею чинності.
Крім того, пунктом 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» визначено, що ця норма права застосовується лише до договорів, які підписані до 01.01.2020. Саме у цьому випадку правовідносини з оплати участі в інфраструктурі населеного пункту є триваючими та до них можуть застосовуватись положення норми права, що втратила чинність. Якщо ж договори під час дії цієї норми укладено не було, то немає підстав вважати, що такі правовідносини виникли та тривають (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14.12.2021 у справі №643/21744/19).
У вищенаведеній постанові Велика Палата Верховного Суду, вирішуючи питання відступу від правових позицій касаційних судів та визначаючи належний спосіб захисту порушеного права, наголосила на тому, що:
- з 01.01.2020 скасовано дію ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», яка передбачала обов`язкове укладення договору, тому визнання судом договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту укладеним та встановлення цивільних прав та обов`язків сторін договору на майбутнє на підставі нормативно-правового акта, який було скасовано, суперечитиме принципу правової визначеності та не дозволить суду захистити право сторони належним способом. Відтак якщо на час здачі новозбудованого об`єкта до експлуатації або ухвалення судового рішення було скасовано норму статті закону, яка зобов`язувала укласти договір про участь у розвитку інфраструктури населеного пункту, то суд не має підстав для задоволення позову обраним позивачем способом, а саме: зобов`язати укласти договір або визнати договір укладеним;
- у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 30.07.2020 у справі № 909/1143/19, від 30.09.2020 у справі № 904/4442/19, від 04.02.2021 у справі № 904/2468/19 та Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 27.05.2021 у справі № 201/14195/18 суди розглянули спори про визнання укладеним договору про пайову участь замовника будівництва у створенні та розвитку інфраструктури населеного пункту при чинності на час виникнення спірних правовідносин та на момент звернення позивача до суду норми ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», яка зобов`язувала замовника будівництва укласти вказаний договір, однак за відсутності вказаної норми на час розгляду справи. Водночас у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 13.01.2021 у справі № 922/267/20 та від 23.03.2021 у справі № 904/454/18 суди розглянули вказані вище спори при втраті чинності норми ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» ще на час звернення позивача до суду, однак вона також була чинною на час виникнення спірних правовідносин;
- відмовляючи у задоволенні позовних вимог, касаційні суди дійшли висновку про те, що необхідною умовою для укладення договору за рішенням суду є наявність на час виникнення правовідносин відповідних положень закону про обов`язковість укладення договору. Однак, оскільки станом на час розгляду справи відсутнє положення закону, яке б зобов`язувало відповідача укласти з позивачем договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту, суд не наділений повноваженнями визнати укладеним такий договір, обов`язковість якого для відповідача законом не передбачена;
- зазначені висновки касаційного суду узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у цій справі, а тому підстав для відступу від правових висновків Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду та Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду немає;
- у зв`язку з відмовою забудовника від укладання договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту права органу місцевого самоврядування на отримання коштів на розвиток інфраструктури населеного пункту є порушеними і в органу місцевого самоврядування виникає право вимагати стягнення коштів, обов`язок сплати яких був встановлений законом. У такому разі суд має виходити з того, що замовник будівництва без достатньої правової підстави за рахунок органу місцевого самоврядування зберіг у себе кошти, які мав заплатити як пайовий внесок у розвиток інфраструктури населеного пункту, а отже, зобов`язаний повернути ці кошти на підставі ч. 1 ст. 1212 ЦК України;
- у разі порушення зобов`язання з боку замовника будівництва щодо участі у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту у правовідносинах, які виникли до внесення змін у законодавство щодо скасування обов`язку замовника будівництва укласти відповідний договір, орган місцевого самоврядування вправі звертатись з позовом до замовника будівництва про стягнення безпідставно збережених грошових коштів. Саме такий спосіб захисту буде ефективним та призведе до поновлення порушеного права органу місцевого самоврядування.
Приписами ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» було визначено обов`язок у передбачених цим Законом випадках щодо перерахування замовником об`єкта будівництва до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту до прийняття такого об`єкта в експлуатацію, а також обов`язок щодо укладення відповідного договору про пайову участь, положеннями якого мала бути визначеною належна до перерахування сума (розмір пайової участі).
При цьому, ч. 9 ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» було передбачено, що договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту укладається не пізніше ніж через 15 робочих днів з дня реєстрації звернення замовника про його укладення, але до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію.
Між тим, відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» було виключено з 01.01.2020.
Таким чином, починаючи з 01.01.2020, передбачений до цього ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» обов`язок замовників забудови земельної ділянки у населеному пункті щодо необхідності укладення договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту перестав існувати.
Разом з тим, законодавцем під час внесення змін до Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (шляхом виключення ст. 40 вказаного Закону на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні») було чітко встановлено, що протягом 2020 року замовники будівництва на земельній ділянці у населеному пункті перераховують до відповідного місцевого бюджету кошти для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту (абзац другий пункт 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні») у таких розмірах та порядку:
1) розмір пайової участі становить (якщо менший розмір не встановлено рішенням органу місцевого самоврядування, чинним на день набрання чинності цим Законом):
- для нежитлових будівель та споруд - 4 відсотки загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта; 
- для житлових будинків - 2 відсотки вартості будівництва об`єкта, що розраховується відповідно до основних показників опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України, затверджених центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну житлову політику і політику у сфері будівництва, архітектури, містобудування;
3) замовник будівництва зобов`язаний протягом 10 робочих днів після початку будівництва об`єкта звернутися до відповідного органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва, до якої додаються документи, які підтверджують вартість будівництва об`єкта. Орган місцевого самоврядування протягом 15 робочих днів з дня отримання зазначених документів надає замовнику будівництва розрахунок пайової участі щодо об`єкта будівництва;
4) пайова участь сплачується виключно грошовими коштами до прийняття відповідного об`єкта будівництва в експлуатацію;
5) кошти, отримані як пайова участь, можуть використовуватися виключно для створення і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури відповідного населеного пункту;
6) інформація щодо сплати пайової участі зазначається у декларації про готовність об`єкта до експлуатації або в акті готовності об`єкта до експлуатації.
Суд апеляційної інстанції зауважує, що передбачений Прикінцевими та перехідними положеннями Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» порядок пайової участі замовника будівництва було впроваджено законодавцем для: (1) об`єктів будівництва, зведення яких розпочато у попередні роки, однак які станом на 01.01.2020 не були введені в експлуатацію, а договори про сплату пайової участі між замовниками та органами місцевого самоврядування до 01.01.2020 не були укладені; (2) об`єктів, будівництво яких розпочате у 2020 році.
У вказаних двох випадках, враховуючи вимоги пп. 3, 4 абз. 2 п. 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні», замовник будівництва зобов`язаний протягом 10 робочих днів після початку будівництва об`єкта звернутися до відповідного органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва, а також сплатити пайову участь грошовими коштами до прийняття цього об`єкта в експлуатацію.
Системний аналіз зазначених норм та обставин дає підстави для висновку, що обов`язок замовника будівництва щодо звернення у 2020 році до відповідного органу місцевого самоврядування з заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва виникає: для об`єктів, будівництво яких розпочато у попередні роки, якщо станом на 01.01.2020 вони не введені в експлуатацію і договори про сплату пайової участі не були укладені, - протягом 10 робочих днів після 01.01.2020; для об`єктів, будівництво яких розпочате у 2020 році, - протягом 10 робочих днів після початку такого будівництва.
Наведене свідчить про те, що норми абз. 1 та 2 п. 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» не перебувають у взаємозв`язку та не є взаємодоповнюючими.
Аналогічна правова позиція Верховного Суду викладена в постановах від 20.07.2022 у справі № 910/9548/21, від 13.12.2022 у справі № 910/21307/21, від 20.02.2024 у справі № 910/20216/21 та від 23.05.2024 у справі № 915/149/23.
Як зазначалося вище, будівництво відповідачами об`єкту було розпочато у 2020 році, а саме 27.01.2020, а тому у відповідачів, як замовників, виник обов`язок протягом 10 робочих днів після початку будівництва об`єкта звернутися до Ради із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва та після отримання розрахунку пайової участі щодо об`єкта будівництва сплатити її до прийняття відповідного об`єкта будівництва в експлуатацію.
Натомість, у матеріалах справи відсутні та відповідачами до місцевого господарського суду не подано жодного доказу на підтвердження звернення до Ради протягом 10 робочих днів після початку будівництва об`єкта з заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва, як і не надано доказів сплати пайової участі.
Щодо посилання відповідачів на звільнення від сплати коштів пайової участі замовників об`єктів будівництва у зв`язку з спорудженням на цій земельній ділянці об`єктів соціальної інфраструктури, колегія суддів зазначає наступне.
Частиною 3 ст. 2 ГПК України передбачено, що однією з основних засад (принципів) господарського судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 13 цього Кодексу.
Відповідно до частин 1, 2 ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.
Принцип змагальності сторін полягає в тому, що сторони у процесі зобов`язані в процесуальній формі довести свою правоту, за допомогою поданих ними доказів переконати суд в обґрунтованості своїх вимог чи заперечень.
Отже, даний принцип забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладення тягаря доказування на сторони.
Частиною 1 ст. 73 ГПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
В силу ч. 1 ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень
Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, в господарському процесі є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує.
Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ст. 14 ГПК України).
Судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях та містити неточності у встановленні обставин, які мають вирішальне значення для правильного вирішення спору, натомість висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки мають бути вичерпними, відповідати дійсності і підтверджуватися достовірними доказами.
Вищевикладене повністю узгоджується з правовою позицією об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеною в постанові від 05.06.2020 у справі № 920/528/19.
Так, відповідно до ч. 4 ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (в редакції до 01.01.2020) пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту не залучаються замовники у разі будівництва об`єктів будівництва за умови спорудження на цій земельній ділянці об`єктів соціальної інфраструктури.
Верховний Суд у постанові від 09.07.2020 у справі № 910/9641/19 зазначив, що зазначена норма застосовується у випадку, коли замовник будівництва об`єкта основного призначення на виділеній йому під таке будівництво земельній ділянці одночасно з будівництвом об`єкта споруджує на цій земельній ділянці об`єкт соціальної інфраструктури, який призначений для обслуговування мешканців відповідного мікрорайону чи району - дошкільний чи навчальний заклад, заклади медичного чи оздоровчого призначення, центри соціальної реабілітації чи соціальної допомоги, інтернати, будинки пристарілих, соціальні аптеки, будівлі побутового обслуговування, громадського харчування тощо, які замовник будівництва погоджується збудувати добровільно за погодженням із органом місцевого самоврядування в рамках планового забезпечення відповідної території (мікрорайону, району) необхідним елементом соціальної інфраструктури згідно з відповідною затвердженою містобудівною документацією на місцевому рівні (генеральний план населеного пункту, план зонування території, детальний план території).
Натомість, жодних підтверджень факту наявності будівництва будь-якої соціальної сфери у дозволі на виконання будівельних робіт та актах готовності об`єкту до експлуатації передбачено (зазначено) не було.
У актах про готовність об`єктів до експлуатації №AC01:7581-3661-1097-9342 та № AC01:9211-1631-3531-3519 взагалі було вказано, що замовники звільняються від сплати коштів пайової участі на підставі пп. 3 п. 13 розділу І Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні», а не на підставі п.п. 6 п. 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону (у зв`язку з будівництвом на земельній ділянці об`єктів соціальної інфраструктури).
Щодо наданих відповідачем копії плану першого поверху Блок «Д» (а.с.79 т.1) та угоди про членство в кооперативі від 22.02.2023 № Е/Н-Д.1.1 (а.с.80-81 т.1), укладеної між Кооператовом «Пространство» (Кооператив) та ТОВ Центр відновної медицини та рухової реабілітації «Пространство движения» (Асоційований член), колегія суддів цілком погоджується з доводами та аргументами прокурора про те, що поняття «збудовано реабілітаційний центр» та «приміщення, яке може використовуватись як реабілітаційний центр» не є тотожними.
В матеріалах справи відсутні докази того, що будь-якою особою оформлено право власності на такий об`єкта нерухомості, як реабілітаційний центр, розташований на земельній ділянці (де розташовано сам пансіонат).
Крім того, відповідно Державного класифікатора будівель та споруд, об`єкт будівництва, збудований відповідачами, віднесено до пансіонатів (код 1211.4, підрозділ будівлі готельні), однак будівлі, що використовуються для функціональної реабілітації класифікуються за іншим кодом (за кодом 1264 - Будівлі закладів охорони здоров`я та соціального захисту населення). 
Жодних доказів того, що у складі спірного об`єкту нерухомості введено в експлуатацію об`єкт з таким функціональним призначенням відповідачами також надано не було.
За таких обставин, колегія суддів зазначає про недоведеність матеріалами справи відсутності у відповідачів обов`язку зі сплати пайової участі в силу закону.
У випадку, якщо замовником об`єкта будівництва не буде дотримано передбаченого «Прикінцевими та перехідними положеннями» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» обов`язку щодо перерахування до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту (пайової участі) саме до дати прийняття такого об`єкта в експлуатацію, то, враховуючи викладені у постанові від 14.12.2021 у справі №643/21744/19 висновки Великої Палати Верховного Суду, належним та ефективним способом захисту є звернення в подальшому органів місцевого самоврядування з позовом до замовників будівництва про стягнення безпідставно збережених грошових коштів пайової участі на підставі ст. 1212 ЦК України. 
Така позиція підтримана Верховним Судом, зокрема, в постановах від 20.07.2022 у справі № 910/9548/21, від 13.12.2022 у справі № 910/21307/21, від 07.09.2023 у справі № 916/2709/22.
Так, за умовами частин 1, 2 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.
Згідно з ч. 1 ст. 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші.
Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондикційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, у тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.
Характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широкий спектр: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так неправомірних. Крім того, у кондикційному зобов`язанні не має правового значення чи вибуло майно, з володіння власника за його волею чи всупереч його волі, чи є набувач добросовісним або недобросовісним.
Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи – набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї – якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі – потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.
Саме така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 15.05.2019 у справі №917/803/18.
При визначення розміру безпідставно збережених відповідачами грошових коштів пайової участі апеляційний господарський суд зазначає наступне.
Як зазначалося вище, відповідно до п.п. 1 п. 2 розд. ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» розмір пайової участі становить (якщо менший розмір не встановлено рішенням органу місцевого самоврядування, чинним на день набрання чинності цим Законом): для нежитлових будівель та споруд – 4 відсотки загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта, а для житлових будинків – 2 відсотки вартості будівництва об`єкта, що розраховується відповідно до основних показників опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України, затверджених центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну житлову політику і політику у сфері будівництва, архітектури, містобудування.
В абз. 2 п. 2 Розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №132-IX законодавець диференціює різні методи розрахунку визначення величини пайової участі у розвитку інфраструктури. Одним з критеріїв диференціації є критерій розмежування нежитлових споруд та житлових будинків.
У даному випадку збудований відповідачами об`єкт («Нове будівництво пансіонату за адресою: м. Одеса, Київський район, вул. Дачна, 28, зі знесенням існуючих на ділянці будівель і споруд (ІІ черга будівництва). Коригування» (два пускових комплекса)) відповідно до підпункту 14.1.1291 пункту 14.1. ст. 14 Податкового кодексу України відноситься до об`єктів нежитлової нерухомості, а тому прокурором правильно розрахований розмір пайової участі – 4% загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта.
Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За змістом ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від ухвалення рішення суду про присудження суми боргу, відкриття виконавчого провадження чи його зупинення.
Перевіривши здійснені прокурором розрахунки розміру пайової участі, який мав бути сплачений відповідачами, а також компенсаційних нарахувань, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, колегія суддів погоджується з ними.
Враховуючи вищевикладене, з огляду на безпідставність ухилення відповідачів від виконання свого обов`язку зі сплати коштів пайової участі, колегія суддів зазначає про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог прокурора та стягнення з відповідачів на користь Ради коштів пайової участі у сумі 10127304,96 грн, а також нарахованих на цю суму 204207,31 грн 3 % річних та 1048044,39 грн інфляційних втрат.
Щодо позовної давності, колегія суддів зазначає, що оскільки введення об`єкта будівництва в експлуатацію відбулось у 2024 році, про що свідчать акти про готовність об`єктів до експлуатації №AC01:7581-3661-1097-9342 та № AC01:9211-1631-3531-3519, в яких було вказано, що замовники звільняються від сплати коштів пайової участі на підставі пп. 3 п. 13 розділу І Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні», відтак саме з цього часу почався перебіг позовної давності. 
Водночас, позовну заяву подано 10.03.2025, тобто в межах трирічного строку, встановленого законом.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.
З огляду на викладене, колегія суддів зазначає, що апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню, оскаржуване рішення скасуванню, із прийняттям в цій частині нового рішення про задоволення позову.
Розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції здійснюється на підставі ст. 129 ГПК України.
Керуючись статтями 129, 269, 270, 275, 277, 281-284 ГПК України, суд
ПОСТАНОВИВ
Апеляційну скаргу Заступника керівника Одеської обласної прокуратури задовольнити.
Рішення Господарського суду Одеської області від 25.06.2025 у справі № 916/906/25 скасувати.
Позов задовольнити.
Стягнути солідарно з Товариства з обмеженою відповідальністю «Брухто» та Обслуговуючого кооперативу «Житлово-будівельний кооператив «Пространство» на користь Одеської міської ради 11 379 556,70 грн.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Брухто» на користь Одеської обласної прокуратури 68 277,35 грн витрат по сплаті судового збору за подання позову та 102 416,01 грн – за подання апеляційної скарги.
Стягнути з Обслуговуючого кооперативу «Житлово-будівельний кооператив «Пространство» на користь Одеської обласної прокуратури 68 277,35 грн витрат по сплаті судового збору за подання позову та 102 416,01 грн – за подання апеляційної скарги.
Доручити Господарському суду Одеської області видати відповідні накази із зазначенням необхідних реквізитів.
Постанова, відповідно до вимог ст. 284 ГПК України, набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку у строк, який обчислюється відповідно до ст. 288 ГПК України.
Повна постанова складена 26.01.2026.

Головуючий суддя Н.С. Богацька

судді Г.І. Діброва 

Н.М. Принцевська