ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/3016/25  Номер провадження 22-ц/814/949/26	Головуючий у 1-й інстанції Тімошенко Н. В.  Доповідач ап. інст. Дряниця Ю. В.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 січня 2026 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Суддя-доповідач: Дряниця Ю.В.,
судді: Пилипчук Л.І., Чумак О.В.
секретар: Чемерис А.К.
за участю: ОСОБА_1 , адвоката Кобрися О.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – адвоката Кобрися Олександра Миколайовича на рішення Шевченківського районного суду м. Полтави від 02 жовтня 2025 року
у справі за позовом ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа - Орган опіки і піклування виконавчого комітету Подільської районної у м. Полтаві ради про встановлення факту самостійного одноособового виховання та утримання дитини,-
в с т а н о в и в:
У березні 2025 року ОСОБА_2 звернувся до суду в інтересах ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_3 про встановлення факту самостійного одноособового виховання та утримання дитини.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 07.06.2008 року між позивачем ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та відповідачем ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , було зареєстровано шлюб.
Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 09.07.2018 року у справі №554/3782/18 шлюб між сторонами розірвано.
Від шлюбу сторони мають малолітню доньку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Судовим наказом Октябрського районного суду м. Полтави від 27.09.2018 року у справі № 554/7336/18 стягнуто з ОСОБА_3 аліменти в розмірі однієї четвертої частки усіх видів заробітку (доходу) на утримання дитини ОСОБА_5 .
01.12.2023 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 зареєстровано шлюб.
Позивач зазначає, що дитина ОСОБА_5 проживає з нею за адресою: АДРЕСА_1 , а відповідач проживає окремо за адресою: АДРЕСА_2 .
Стверджує, що ОСОБА_1 самостійно займається вихованням та матеріальним забезпеченням дитини, оплачує послуги репетиторів, дитячих гуртків, купує продукти харчування, одяг тощо.
Також зазначає, що згідно довідки Шевченківського ВДВС від 27.01.2025 року відповідач має заборгованість зі сплати аліментів на утримання ОСОБА_5 станом на грудень 2024 року у розмірі 222 088,65 грн.
ОСОБА_1 є лейтенантом військової служби, офіцером групи психологічного супроводу військової частини. Позивач посилається на положення ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», які передбачають звільнення від військової служби жінок, які мають дітей віком до 18 років, та не підлягання призову осіб, які самостійно виховують дитину за рішенням суду.
Представник позивача просив суд встановити факт, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , самостійно, без будь-якої сторонньої допомоги та без участі батька виховує та повністю утримує малолітню доньку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Встановити факт відсутності участі батька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у вихованні та утриманні малолітньої доньки.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Полтави від 02 жовтня 2025 року у задоволені позову відмовлено.
Позивач оскаржила рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку. Посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення районного суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
У доводах апеляційної скарги зазначено, що районний суд не взяв до уваги письмові та усні показання свідків. Апелянт вважає невірним твердження суду першої інстанції про те, що наявність заборгованості по аліментах є підставою для застосування до відповідача заходів примусового виконання, передбачених законодавством України, проте сама по собі не є достатньою підставою для встановлення факту самостійного виховання дитини, проте вважає, що сам факт заборгованості навпаки підтверджує відсутність участі відповідача в утриманні дитини.
Суд не взяв до уваги висновок від 10.06.2025 року №103 Органу опіки та піклування виконавчого комітету Подільської районної у м. Полтаві про визначення місця проживання дитини ОСОБА_5 та відповідність його інтересам дитини. 
Суд першої інстанції не надав правової оцінки іншим доказам, які містяться в матеріалах справи, зокрема відповіді адміністрації ліцею №2 «Подільський» Полтавської міської ради від 06.03.2025 року, згідно якої відповідач ОСОБА_3 у 2025 році не цікавився шкільним життям доньки, не підтримував спілкування з класним керівником і не цікавився успіхами у навчанні і поведінкою доньки у ліцеї, не брав участь у батьківських зборах. 
Крім того суд залишив поза увагою відповідь на адвокатський запит до КП «ЦПМСД» №3 ПМР від 27.02.2025 року, згідно якої батько дитини відповідач ОСОБА_3 не підтримує зв`язок з деклараційним лікарем, на огляди не з`являвся, ніколи не цікавився станом здоров`я дитини. Контактною особою для вирішення питання щодо стану здоров`я дитини, здійснення планових медичних оглядів завжди була мати ОСОБА_1 .
Отже, вважає, що районний суд в порушення норм процесуального права не надав належної правової оцінки всім наданим доказам позивача та не дослідив деякі докази, які містяться в матеріалах справи, зокрема заяву відповідача від 07.04.2025 року, якою він повідомив суд, що на даний час не має можливості приймати участь у вихованні та утриманні малолітньої доньки ОСОБА_5 .
Перевіряючи законність та обґрунтованість судового рішення, апеляційний суд виходить з наступного.
Судом установлено та підтверджується матеріалами справи, що з 07.06.2008 року до 09.07.2018 року сторони перебували у шлюбі.
Від шлюбу сторони мають малолітню доньку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Судовим наказом Октябрського районного суду м. Полтави від 27.09.2018 року у справі № 554/7336/18 стягнуто з ОСОБА_3 аліменти в розмірі однієї четвертої частки усіх видів заробітку (доходу) на утримання дитини ОСОБА_5 .
Районний суд зазначив, що основною метою звернення до суду є отримання можливості звільнення з військової служби на підставі ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».
Відмовляючи у задоволенні позову районний суд дійшов висновку, що позивачем не доведено наявності підстав для встановлення факту самостійного одноособового виховання та утримання дитини. Та вказав, що відповідач, незважаючи на наявність заборгованості по аліментах та обмежену участь у вихованні дитини, юридично залишається батьком дитини з усіма правами та обов`язками, передбаченими Сімейним кодексом України. Відсутність активної участі батька у вихованні дитини не є тотожною повній відсутності такої участі та не є самостійною підставою для встановлення факту самостійного виховання без наявності об`єктивних обставин, які унеможливлюють виконання батьком своїх обов`язків.
Колегія суддів погоджується з таким висновком районного суду з огляду на наступне.
Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист (частина десята статті 7 СК України).
Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).
Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Положеннями статті 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Відповідно до частин 1-3 статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.
Як зазначалося вище, сімейні відносини базуються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
Загальні засади (принципи) мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.
Справедливість це одна з основних засад права, яка є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права.
Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.
Зазначені правові висновки щодо дотримання принципу справедливості висловив Конституційний Суд України у рішеннях від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003, від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004.
Сімейним кодексом України встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі (ч.1 ст. 14, ч.1 ст. 15 СК України).
Разом з тим, в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), котрі мають бути підтверджені виключно цивільно-правовими актами (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім), та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються, та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22 (провадження № 14-132цс23) зазначила, що у частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.
Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України).
Отож, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.
Для підтвердження самостійного виховання дитини матір`ю необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав батька обмежується або припиняється.
СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини.
Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
Встановлено, що ОСОБА_3 не позбавлений батьківських прав відносно доньки – ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , а також відсутні інші докази, що відповідач не здатний їх виконувати в силу об`єктивних обставин. 
Посилання апелянта на заяву ОСОБА_3 надану до суду першої інсранції про неможливість виконання батьківських обов`язків колегія суддів не бере до уваги, оскільки з матеріалів справи вбачається, що подана заява не містить доказів, або навіть наведення об`єктивних обставин, за яких батько не може виконувати свої обов`язки. Наявність таких обставин не встановлено і в ході судового розгляду справи.
З огляду на зазначені норми закону колегія суддів доходить висновку, що районний суд повно і всебічно дослідив обставини справи, та надав доказам правильну правову оцінку.
Суд враховує, що ОСОБА_6 є військовослужбовцем, лейтенантом військової служби, офіцером групи психологічного супроводу військової частини, а також бере до уваги мету звернення позивача з даним позовом.
При цьому, колегія суддів зазначає, що системний аналіз положень СК України, Закону України «Про охорону дитинства» та Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» свідчить, що передбачене статтею 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» звільнення військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, під час дії воєнного стану, у зв`язку з самостійним виховуванням дитини (дітей) віком до 18 років - стосується військовозобов`язаних, які є одинокими батьками (одинока матір/одинокий батько), оскільки застосування такого заходу покликане з метою недопущення залишення без батьківського нагляду (опіки та піклування) неповнолітніх дітей. 
А отже, до категорії осіб, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років відносяться особи, які є батьками дитини (дітей) відповідного віку і виховують дитину, яка позбавлена можливості виховання іншим з батьків. Це стосується випадків, коли один з батьків дитини помер, безвісно відсутній, позбавлений батьківських прав щодо дитини, ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків або не здатний їх виконувати в силу об`єктивних обставин тощо.
Районний суд, посилаючись на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду наведений у справі № 560/17953/21, дійшов правильного висновку щодо недоведеності позивачем підстав для встановлення факту самостійного виховання дитини.
Обставин, встановлених місцевим судом, представник позивач у апеляційній скарзі не спростував.
Апеляційна скарга не містить нових фактів чи засобів доказування, які б спростовували висновки суду першої інстанції. Наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів на власну користь та незгоди апелянта з висновками суду першої інстанції, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального і процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Із огляду на викладене, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Кобрися Олександра Миколайовича - залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду м. Полтави від 02 жовтня 2025 року - залишити без змін. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції. 

Суддя-доповідач Ю.В. Дряниця 

Судді Л.І. Пилипчук 

О.В. Чумак