ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.02.2026 м. Дніпро Справа № 904/6501/25

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегія суддів: головуючого судді-доповідача Паруснікова Ю.Б.,
суддів: Верхогляд Т.А., Іванова О.Г., 
розглянувши в приміщенні Центрального апеляційного господарського суду без повідомлення (виклику) учасників провадження у справі апеляційну скаргу Інституту геофізики ім. С.І. Суботіна НАН України на ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 24.11.2025 (суддя Рудь І.А.) про повернення позовної заяви у справі
за позовом Інституту геофізики ім. С.І. Субботіна Національної академії наук України, м. Київ  
до Товариства з обмеженою відповідальністю «Тенегія», м. Павлоград, Дніпропетровської області 
про стягнення заборгованості у сумі 174 795,70 грн, -

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий виклад обставин справи і ухвали суду першої інстанції.

18.11.2025 Інститут геофізики ім. С.І. Субботіна Національної академії наук України звернувся до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Тенегія» про стягнення 174 795,70 грн заборгованості, що виникла внаслідок неналежного виконання відповідачем умов договорів поставки пального, укладених у період з грудня 2023 року по листопад 2024 року, зокрема неповної або відсутньої поставки товару після отримання попередньої оплати.
Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем восьми окремих договорів поставки бензину та дизельного палива, за якими позивач здійснив повну попередню оплату, але товар був поставлений частково або не поставлений взагалі, що призвело до виникнення заборгованості за кожним договором. 
Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 24.11.2025 у справі – повернуто позовну заяву і додані до неї документи без розгляду.

2. Короткий зміст вимог апеляційної скарги та її узагальнені доводи.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції позивач оскаржує її в апеляційному порядку до Центрального апеляційного господарського суду (далі – ЦАГС) і просить: скасувати оскаржувану ухвалу і направити справу № 904/6501/25 для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Апелянт зазначає, що у позовній заяві була заявлена одна єдина матеріально-правова вимога – стягнення з відповідача загальної суми 174 795,70 грн попередньої оплати за непоставлені нафтопродукти, а не декілька самостійних позовних вимог, тому правила об`єднання позовних вимог не були порушені.
Заборгованість виникла з однієї підстави – невиконання відповідачем обов`язку з поставки товару за однотипними договорами поставки, укладеними між тими самими сторонами, і підтверджується спільними та взаємопов`язаними доказами. 
Суд першої інстанції, повертаючи позов, фактично надав оцінку підставам і доказам позову по суті спору на стадії вирішення питання про відкриття провадження, чого процесуальний закон не допускає, та застосував надмірний процесуальний формалізм, який обмежив право позивача на судовий захист.
Апелянт також наголошує, що суд мав можливість, у разі необхідності, скористатися правом роз`єднання вимог відповідно до ч. 6 ст. 173 ГПК України, а не повертати позовну заяву. 
Доводи суду про штучність об`єднання вимог, ускладнення розгляду справи, вплив на ціну позову та сплату судового збору є припущеннями та не ґрунтуються на законі. Крім того, існує стала судова практика Господарського суду Дніпропетровської області щодо розгляду аналогічних позовів до ТОВ «Тенегія» про стягнення заборгованості за кількома подібними договорами в межах одного провадження. 

3. Короткий зміст вимог відзиву на апеляційну скаргу та його узагальнені доводи.

Відповідач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу у справі не скористався.

4. Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини справи та визначені відповідно до них правовідносини.

Суд першої інстанції встановив, що Інститут геофізики ім. С.І. Субботіна НАН України звернувся до Господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою до ТОВ «Тенегія» про стягнення заборгованості у загальному розмірі 174 795,70 грн, а також про покладення судових витрат на відповідача. 
Як зазначено у позові, вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договорами поставки в частині повної та своєчасної поставки товару, при тому що позивач здійснив повну попередню оплату. 
Судом встановлено, що заявлена заборгованість виникла у межах восьми окремих договорів поставки, укладених між тими самими сторонами, а саме:
- за договором поставки № 0512 від 05.12.2023 на поставку бензину А-95 на суму 14 445,00 грн позивач 07.12.2023 сплатив повну вартість товару, однак відповідач поставив товар лише на суму 13 910,00 грн, у зв`язку з чим утворилася заборгованість у розмірі 535,00 грн;
- за договором поставки № 23-05/24 від 23.05.2024 на поставку бензину А-95 та дизельного палива на суму 12 480,00 грн позивач 24.05.2024 здійснив оплату в повному обсязі, однак відповідач поставку товару не виконав, унаслідок чого утворилася заборгованість у розмірі 12 480,00 грн;
- за договором поставки № 27-05/24 від 27.05.2024 на поставку бензину А-95 на суму 21 840,00 грн оплата була здійснена 28.05.2024, при цьому поставка виконана частково – на суму 19 760,00 грн, що спричинило заборгованість у розмірі 2 080,00 грн;
- за договором поставки № 28-08/24 від 28.08.2024 на поставку бензину А-95 та дизельного палива на суму 74 880,00 грн оплата була здійснена того ж дня, однак товар поставлений лише на суму 30 680,00 грн, у зв`язку з чим заборгованість склала 44 200,00 грн;
- за договором поставки № 05-09/24 від 05.09.2024 на поставку бензину А-95 на суму 149 996,00 грн оплата здійснена 07.09.2024, при цьому поставка виконана частково на суму 77 140,80 грн, що зумовило виникнення заборгованості у розмірі 72 855,20 грн;
- за договором поставки № 24-09/24 від 24.09.2024 на поставку бензину А-95 та дизельного палива на суму 53 920,00 грн позивач сплатив кошти 27.09.2024, однак відповідач поставив товар лише на суму 35 120,00 грн, унаслідок чого заборгованість становила 18 800,00 грн;
- за договором поставки № 17-10/24 від 17.10.2024 на поставку бензину А-95 на суму 16 691,85 грн оплата здійснена 18.10.2024, при цьому поставка виконана частково на суму 6 093,85 грн, що призвело до виникнення заборгованості у розмірі 10 598,00 грн;
- за договором поставки № 07-11/24 від 07.11.2024 на поставку бензину А-95 на суму 21 460,95 грн оплата здійснена 15.11.2024, тоді як поставка виконана лише на суму 8 213,45 грн, у зв`язку з чим утворилася заборгованість у розмірі 13 247,50 грн. 
З урахуванням встановлених обставин, суд першої інстанції вказав на те, що підставами позову є окремі обставини невиконання або неналежного виконання зобов`язань за кожним з цих договорів, що потребують дослідження різних доказів, а тому об`єднання таких позовних вимог у межах однієї позовної заяви не є однорідним, має штучний характер, не сприяє процесуальній економії та може ускладнити розгляд справи, у зв`язку з чим, визнав наявними підстави для повернення позовної заяви без розгляду відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 174 ГПК України, з чим категорично не погоджується позивач у справі.

5. Оцінка аргументів учасників справи і висновків суду першої інстанції.

Оцінюючи аргументи учасників справи та висновки суду першої інстанції, колегія суддів ЦАГС виходить з того, що позивач обґрунтовував свої вимоги наявністю заборгованості відповідача, яка виникла внаслідок неналежного виконання восьми договорів поставки, укладених між тими самими сторонами, що передбачали поставку однотипного товару (бензину А-95 та дизельного палива), за якими позивач здійснив повну попередню оплату, а відповідач поставив товар частково або не поставив його взагалі. 
Позивач вважає, що заявляє одну матеріально-правову вимогу – стягнення загальної суми заборгованості, а обставини справи та подані докази є взаємопов`язаними, оскільки стосуються однотипних правовідносин поставки та одного способу захисту права, у зв`язку з чим, на його думку, правила об`єднання позовних вимог не були порушені.
Суд першої інстанції, аналізуючи подані матеріали, зосередив увагу не на єдності способу захисту, а на підставах виникнення позовних вимог та характері доказування, виходив з того, що кожен із восьми договорів поставки є самостійним правочином, має власні істотні умови, окремі строки виконання, окремі обсяги та вартість поставки, а також передбачає складання та дослідження окремих первинних документів, що підтверджують виконання або невиконання зобов`язань.
На думку суду першої інстанції порушення кожного з цих договорів утворює самостійну фактичну підставу позову, а доведення обставин невиконання зобов`язань за кожним договором потребуватиме дослідження різних доказів, сукупність яких у межах одного провадження може істотно ускладнити розгляд справи.
Суд першої інстанції також оцінив доводи позивача крізь призму положень ч. 1 ст. 173 та п. 2 ч. 5 ст. 174 ГПК України, дійшовши висновку, що заявлені вимоги не є однорідними у розумінні процесуального закону, оскільки вони не випливають з одних і тих самих фактичних обставин, а виникли з порушення умов різних договорів.
Суд наголосив, що спільність сторін та подібність правової природи договорів сама по собі не є достатньою підставою для об`єднання вимог, якщо відсутня єдність фактичної підстави та доказової бази.
Окремо суд першої інстанції надав оцінку процесуальним наслідкам такого об`єднання, вказавши, що поєднання восьми вимог у межах однієї позовної заяви має штучний характер, не сприяє процесуальній економії, не забезпечує спрощення чи пришвидшення розгляду справи, а натомість може створювати штучні передумови для збільшення ціни позову, впливати на визначення категорії справи та порядок її розгляду, а також на розмір судового збору. Такі висновки суд обґрунтував посиланням на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 24.07.2024 у справі № 910/2365/24, яка, на переконання суду, є співставною за своїми фактичними та правовими ознаками.
Разом з тим суд першої інстанції зазначив, що процесуальний закон надає йому право, а не обов`язок, роз`єднати позовні вимоги за власною ініціативою або за клопотанням сторін, і визнав за доцільне у конкретних обставинах справи скористатися саме дискреційним повноваженням щодо повернення позовної заяви. 
Апеляційний господарський суд, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального права, дійшов висновку про наявність підстав для скасування ухвали Господарського суду Дніпропетровської області про повернення позовної заяви у даній справі без розгляду.
Суд апеляційної інстанції виходить з того, що відповідно до ч. 1 ст. 173 ГПК України в одній позовній заяві може бути об`єднано кілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, а під вимогою у розумінні цієї норми слід розуміти матеріально-правову вимогу, тобто предмет позову як спосіб захисту порушеного права. 
При цьому Верховний Суд у своїй усталеній практиці, зокрема у постанові від 22.04.2019 у справі № 914/2191/18, наголошував, що згідно з п. 2 ч. 5 ст. 174 ГПК України суддя повертає позовну заяву і додані до неї документи у разі, якщо порушено правила об`єднання позовних вимог (крім випадків, в яких є підстави для застосування положень ст. 173 цього Кодексу).
Об`єднаними можуть бути позовні вимоги, які пов`язані з однорідними позовними вимогами і водночас подані одним і тим же позивачем до одного й того самого відповідача (чи відповідачів) або хоч і різними позивачами, але до одного й того ж відповідача. Однорідними є позовні вимоги, що виникають з одних і тих самих або з аналогічних підстав і водночас пов`язані між собою одним і тим самим способом захисту прав і законних інтересів.
Об`єднання позовних вимог дає можливість досягти процесуальної економії, ефективніше використати процесуальні засоби для відновлення порушеного права, а також запобігти можливості ухвалення різних рішень за однакових обставин. Подібні висновки викладено в постановах Верховного Суду від 22.01.2021 у справі № 904/4376/20, від 12.08.2022 у справі № 911/2401/21.
Як зазначалося вище та встановлено судом, позивач звернувся до суду з однією матеріально-правовою вимогою – про стягнення з відповідача грошової суми попередньої оплати за непоставлений товар, яка в сукупному розмірі 174 795,70 грн утворилась унаслідок неналежного виконання відповідачем зобов`язань за низкою договорів поставки.
Незважаючи на те, що ці договори укладалися у різні дати та мали різні обсяги поставки, всі вони є однотипними за своєю правовою природою, укладені між тими самими сторонами, стосуються поставки одного й того самого виду товару (нафтопродуктів), передбачають однакову модель виконання зобов`язання (попередня оплата – поставка товару) та породжують єдиний спосіб судового захисту – стягнення суми невикористаної попередньої оплати.
Апеляційний суд звертає увагу на те, що відмінність у номерах, датах укладення договорів, обсягах поставки та сумі заборгованості не свідчить автоматично про відсутність спільної фактичної підстави позову. У даному випадку такою спільною підставою є системне невиконання відповідачем обов`язку з поставки попередньо оплаченого товару, а доказова база у справі має взаємопов`язаний характер та складається з договорів поставки, платіжних документів, первинних документів щодо часткової поставки та розрахунку заборгованості, які підлягають оцінці за єдиними критеріями.
На відміну від справи № 910/2365/24, на яку послався суд першої інстанції, у даному спорі не заявлено вимог, що випливають із різних видів договорів, різного предмета зобов`язань або різних правових наслідків порушення. Також відсутні обставини, пов`язані з різними місцями виконання робіт, альтернативною підсудністю чи необхідністю дослідження різних правових режимів виконання зобов`язань. Відтак фактичні обставини цієї справи не є тотожними тим, які Верховний Суд визнав такими, що унеможливлюють об`єднання позовних вимог, а механічне застосування відповідної правової позиції без урахування специфіки спірних правовідносин є необґрунтованим.
Крім того, апеляційний суд виходить з того, що навіть за наявності сумнівів щодо доцільності спільного розгляду заявлених вимог суд першої інстанції мав можливість скористатися механізмом, передбаченим ч. 6 ст. 173 ГПК України, та роз`єднати позовні вимоги, не вдаючись до повернення позовної заяви, що є найбільш обтяжливим для позивача процесуальним наслідком.
За таких обставин апеляційний господарський суд доходить висновку, що суд першої інстанції неправильно застосував норми ст. 173 та 174 ГПК України, дійшов помилкового висновку про порушення позивачем правил об`єднання позовних вимог та безпідставно повернув позовну заяву без розгляду. 
У зв`язку з зазначеним апеляційна скарга Інституту геофізики ім. С.І. Субботіна НАН України підлягає задоволенню, ухвала Господарського суду Дніпропетровської області – скасуванню, а матеріали справи – направленню до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження та подальшого розгляду спору по суті.

6. Висновки апеляційного господарського суду за результатами розгляду апеляційної скарги.

За результатами апеляційного перегляду справи суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції не відповідає вимогам законності та обґрунтованості, постановлена з неправильним застосуванням норм процесуального права.
Доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження та спростовують висновки суду першої інстанції, у зв`язку з цим ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

7. Розподіл судових витрат.

Розподіл судових витрат за перегляд справи в апеляційному порядку підлягає здійсненню судом першої інстанції за результатами розгляду ним справи згідно із загальними правилами ст. 129 ГПК України - за наслідками розгляду справи по суті.

Керуючись статтями 255, 269, 270, 271, п. 6 ч. 1 ст. 275, 281 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Інституту геофізики ім. С.І. Суботіна Національної академії наук України – задовольнити.
Ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 24.11.2025 у справі № 904/6501/25 – скасувати.
Справу № 904/6501/25 передати до Господарського суду Дніпропетровської області для вирішення питання щодо відкриття провадження у справі.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, порядок і строки оскарження визначені ст.ст. 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Ю.Б. Парусніков

Судді: Т.А. Верхогляд

О.Г. Іванов