П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 240/22946/21 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Горовенко А.В. 
Суддя-доповідач - Курко О. П. 

27 січня 2026 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Курка О. П. 
суддів: Боровицького О. А.  Смілянця Е. С. , 
за участю:
секретаря судового засідання: Яремчук Л.С, 
представника позивача: Струкова Л.В.,
представника відповідача: Байдала І.Г.,  

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Житомирській області на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2025 року у справі за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Житомирській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, 
В С Т А Н О В И В :
Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до Житомирського окружного адміністративного суду з позовом, у якому просить визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління Державної податкової служби у Житомирській області від 02.04.2021, а саме:
- №0005923305 згідно з яким ФОП ОСОБА_1 донараховано грошове зобов`язання з податку з доходів фізичних осіб в сумі 419439,49 грн та застосовано штрафну (фінансову) санкцію в сумі 104859,88 грн, всього на суму 524299,37грн;
- №0005913305 згідно з яким ФОП ОСОБА_1 донараховано грошове зобов`язання з військового збору в сумі 34953,30 грн та застосовано штрафну (фінансову) санкцію в сумі 8738,33грн, всього на суму 43691,63грн;
- №0005903305 згідно з яким ФОП ОСОБА_1 донараховано грошове зобов`язання з податку на додану вартість в сумі 230734,00 грн та застосовано штрафну (фінансову) санкцію в сумі 57683,0грн, всього на суму 288417,00 грн.
В обґрунтування позову вказує, що ГУ ДПС у Житомирській області була проведена планова виїзна перевірка з питань дотримання законодавства щодо укладення трудових договорів, оформлення трудових договорів, оформлення трудових відносин з працівниками, своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів за період з 01.01.2017 по 31.12.2019, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01.11.2011 по 31.12.2019.
За результатами перевірки було складено акт від 11.03.2020 за №88/06-30-33-07/ НОМЕР_1 на підставі якого 02.04.2020 винесено оскаржувані податкові повідомлення-рішення, позивач вказує, що висновки контролюючого органу є безпідставними та необґрунтованими, а тому просить скасувати оскаржувані податкові повідомлення-рішення.
Відповідно до рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 26.06.2023 у справі №240/22946/21, яке залишене без змін згідно з постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 04.04.2023, позов ФОП ОСОБА_1 , задоволено:
- визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Житомирській області від 02.04.2020 №0005923305, згідно з яким ФОП ОСОБА_1 донараховано грошове зобов`язання з податку з доходів фізичних осіб на суму 524299,37 грн в т.ч. 419439,49 грн - донараховане податкове зобов`язання та застосовано штрафну (фінансову) санкцію в сумі 104859,88грн;
- визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Житомирській області від 02.04.2020 №0005913305, згідно з яким ФОП ОСОБА_1 донараховано грошове зобов`язання з військового збору на суму 43691,63грн в т.ч. 34953,30 грн - донараховане податкове зобов`язання та застосовано штрафну (фінансову) санкцію в сумі 8738,33грн;
- визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Житомирській області від 02.04.2020 №0005903305, згідно з яким ФОП ОСОБА_1 донараховано грошове зобов`язання з податку на додану вартість на суму 288417,00 грн в т.ч. 230734,00 грн - донараховане податкове зобов`язання та застосовано штрафну (фінансову) санкцію в сумі 57683,00 грн.
Відповідно до постанови Верховного Суду від 17.10.2024 касаційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у Житомирській області, утвореного на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України задоволено частково, рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 26 червня 2023 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 04 квітня 2023 року у справі № 240/22946/21 скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.
Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2025 року позов задоволено.
Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної податкової служби у Житомирській області від 02.04.2020 №0005923305 згідно з яким ФОП ОСОБА_1 донараховано грошове зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб на суму в розмірі 524299,37 грн, з яких: 419439,49 грн - податкове зобов`язання, а 104859,88 грн - штрафна (фінансова) санкція.
Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної податкової служби у Житомирській області від 02.04.2020 №0005913305 згідно з яким ФОП ОСОБА_1 донараховано грошове зобов`язання з військового збору на суму 43691,63 грн, з яких: 34953,30 грн - податкове зобов`язання, а 8738,33грн - штрафна (фінансова) санкція.
Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної податкової служби у Житомирській області від 02.04.2020 №0005903305 згідно з яким ФОП ОСОБА_1 донараховано грошове зобов`язання з податку на додану вартість у сумі розміром 288417,00 грн, з яких: 230734,00 грн - податкове зобов`язання, а 57683,00 грн - штрафна (фінансова) санкція.
Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, у якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити. 
В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послався на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що, на його думку, призвело до неправильного вирішення спору.
В судовому засіданні представник відповідача доводи апеляційної скарги підтримав в повному обсязі та просив суд задовольнити її, а рішення суду першої інстанції – скасувати.
Представник позивача в судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив суд залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
Заслухавши суддю-доповідача, доводи сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного розгляду справи, що ГУ ДПС у Житомирській області була проведена планова виїзна документальна перевірка з питань дотримання законодавства щодо укладення трудових договорів, оформлення трудових договорів, оформлення трудових відносин з працівниками, своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів за період з 01.01.2017 по 31.12.2019, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01.11.2011 по 31.12.2019.
За результатами перевірки було складено акт від 10.03.2020 за №88/06-30-33-07/ НОМЕР_1 у якому контролюючий орган дійшов висновку про допущення позивачем наступних порушень:
- п. 177.2, 177.4.2, п. 177.4.3, пп.177.4.5, п.п.177.4.6 п. 177.4 ст. 177 ПК України, занизивши в період з 01.01.2017 по 31.12.2019 чистий оподатковуваний дохід на загальну суму 2330219,4 грн, що призвело до заниження в період з 01.01.2017 по 31.12.2019 податку на доходи фізичних осіб, що підлягає сплаті до бюджету, на загальну суму 419439,49 грн;
- п.181.1 ст. 181, п. 183.1, п. 183.2, п,183.10 ст. 183, п.п. "а" п. 185.1 ст. 185, п. 187.1 ст. 187, п. 188.1 ст. 188, п.200.1 ст. 200, п.202.1 ст. 202 ПК України, а саме не реєстрація в обов`язковому порядку з 11.07.2019 платником податку на додану вартість при перевищенні загальної суми від здійснення операцій з постачання товарів/послуг, що підлягають оподаткуванню згідно з розділом V ПК України, нарахованого (сплачено) протягом останніх 12 календарних місяців, 1000000 грн (без урахування податку на додану вартість), в результаті чого занижено позитивне значення різниці між сумою податкового зобов`язання та сумою податкового кредиту з податку на додану вартість, яке сплачується до державного бюджету, за період з 11.07.2018 по 31.12.2019 на загальну суму 230734,08 грн, в т.ч. за серпень 2018 у сумі 64000,0грн, за вересень 2018 року у сумі 10460,0 гр., за жовтень 2018 року у сумі 7761,28 грн, за січень 2019 року у сумі 1000,0 грн, за лютий 2019 року у сумі 10072,20 грн, за березень 2019 року у сумі 11479,0 грн, за квітень 2019 року у сумі 21917,60 грн, за травень 2019 року у сумі 25000,0 грн, за червень 2019 року у сумі 32552,5 грн, за липень 2019 року у сумі 28163,5 грн, за серпень 2019 року у сумі 18328,0 грн;
- п.1 ч.2 ст.6, п.2 ч.1 ст.7 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", а саме заниження в період з 01.01.2017 по 31.12.2019 суми чистого оподатковуваного доходу, на який нараховується єдиний внесок у розмірі 34,7% з урахуванням максимальної величини бази нарахування єдиного внеску та розміру мінімального страхового внеску, на загальну суму 6168,30 грн, в т.ч. за 2011 рік в сумі 979,59 грн, за 2012 рік в сумі 3044,58 грн, за 2013 рік в сумі 820,66грн, за 2014 рік в сумі 845,30 грн, за 2015 рік в сумі 478,17 грн;
- п.п. 162.1.1 п. 162.1 ст. 162, п.п.163.1.1 п.163.1 ст. 163, п.п. 164.1.3 п. 164.1 ст. 164, п.п. 1.1 та п.п.1.2 п. 16-1 підрозділу 10 розділу XX ПК України, а саме заниження в період з 01.01.2017 по 31.12.2019 чистого оподатковуваного доходу на загальну суму 2330219,40грн, що призвело до заниження в даному періоді військового збору, що підлягає сплаті до бюджету за результатами звітного періоду, в сумі 34953,30грн.
На підставі вказаного акту Головним управлінням ДПС у Житомирській області було винесено наступні податкові повідомлення-рішення:
- №0005923305 згідно з яким ФОП ОСОБА_1 донараховано грошове зобов`язання з податку з доходів фізичних осіб в сумі 419439,49 грн та застосовано штрафну (фінансову) санкцію в сумі 104859,88гр., всього на суму 524299,37грн;
- №0005913305 згідно з яким ФОП ОСОБА_1 донараховано грошове зобов`язання з військового збору в сумі 34953,30 грн та застосовано штрафну (фінансову) санкцію в сумі 8738,33грн, всього на суму 43691,63грн;
- №0005903305 згідно з яким ФОП ОСОБА_1 донараховано грошове зобов`язання з податку на додану вартість в сумі розміром 230734,00 грн та застосовано штрафну (фінансову) санкцію в сумі 57683,0грн, всього на суму 288417,00грн.
Не погоджуючись із прийнятими податковими повідомленнями-рішеннями, позивач звернувся до суду із даним позовом.
Суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення виходив з обґрунтованості та доведеності позовних вимог, а відтак наявності підстав для задоволення адміністративного позову.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції по суті спору, виходячи з наступного.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків та зборів, а також відповідальність за порушення податкового законодавства врегульовані Податковим кодексом України (далі - ПК України).
Відповідно до абзацу "в" підпункту 138.10.2 пункту 138.10 статті 138 ПК України до складу інших витрат включаються адміністративні витрати, спрямовані на обслуговування та управління підприємством, зокрема, це витрати на утримання основних засобів, інших необоротних матеріальних активів загальногосподарського використання (оперативна оренда (у тому числі оренда легкових автомобілів), придбання пально-мастильних матеріалів, стоянка, паркування легкових автомобілів, страхування майна, амортизація, ремонт, опалення, освітлення, водопостачання, водовідведення, охорона).
Пунктом 138.2 статі 138 ПК України встановлено, що витрати, які враховуються для визначення об`єкта оподаткування, визначаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом ІІ цього Кодексу.
Відповідно до пункту 139.9 статті 139 ПК України не належать до складу валових витрат будь-які витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку.
Згідно з пунктами 177.1, 177.2 статті 177 Податкового кодексу України доходи фізичних осіб-підприємців, отримані протягом календарного року від провадження господарської діяльності, оподатковуються за ставкою, визначеною пунктом 167.1 статті 167 цього Кодексу. Об`єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.
Пунктом 177.4 статті 177 Податкового кодексу України встановлено, що до витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів, належать, зокрема: витрати, до складу яких включається вартість сировини, матеріалів, товарів, що утворюють основу для виготовлення (продажу) продукції або товарів (надання робіт, послуг), купівельних напівфабрикатів та комплектуючих виробів, палива й енергії, будівельних матеріалів, запасних частин, тари й тарних матеріалів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об`єкта витрат; витрати на оплату праці фізичних осіб, що перебувають у трудових відносинах з таким платником податку (далі - працівники), які включають витрати на оплату основної і додаткової заробітної плати та інших видів заохочень і виплат виходячи з тарифних ставок, у вигляді премій, заохочень, відшкодувань вартості товарів (робіт, послуг), витрати на оплату за виконання робіт, послуг згідно з договорами цивільно-правового характеру, будь-яка інша оплата у грошовій або натуральній формі, встановлена за домовленістю сторін (крім сум матеріальної допомоги, які звільняються від оподаткування згідно з нормами цього розділу); обов`язкові виплати, а також компенсація вартості послуг, які надаються працівникам у випадках, передбачених законодавством, внески платника податку на обов`язкове страхування життя або здоров`я працівників у випадках, передбачених законодавством; інші витрати, до складу яких включаються витрати, що пов`язані з веденням господарської діяльності, які не зазначені в підпунктах 177.4.1-177.4.3 цього пункту, до яких відносяться витрати на відрядження найманих працівників, на послуги зв`язку, реклами, плати за розрахунково-касове обслуговування, на оплату оренди, ремонт та експлуатацію майна, що використовується в господарській діяльності, на транспортування готової продукції (товарів), транспортно-експедиційні та інші послуги, пов`язані з транспортуванням продукції (товарів), вартість придбаних послуг, прямо пов`язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, над3 КАС України
В розумінні підпункту 14.1.27 пункту 14.1. статті 14 Податкового кодексу України, у редакції на час виникнення спірних правовідносин, витрати - це сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов`язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).
Одночасно, згідно підпункту 14.1.36 названої статті господарська діяльність - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.
Таким чином, з врахуванням вимог пункту 177.4 статті 177 Податкового кодексу України, однією з умов для врахування витрат на придбання товарів (робіт, послуг) при визначенні оподатковуваного доходу платника є спрямованість таких операцій на одержання доходу (економічної вигоди), на підтвердження економічної доцільності та господарської мети понесених витрат та використання отриманих благ у власній господарській діяльності.
Витрати, які враховуються для визначення об`єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу (пункт 138.2 статті 138 Податкового кодексу України).
Отже, з аналізу норм податкового законодавства слідує, що фізична особа-підприємець має право включити до складу витрат відповідні суми, підтверджені розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, які безпосередньо пов`язані з отриманням доходів та господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця, і які підпадають під перелік витрат операційної діяльності.
Щодо оскарження податкового повідомлення-рішення від 02.04.2020 №0005923305, яким позивачу донараховано грошове зобов`язання з податку з доходів фізичних осіб на суму 524299,37 грн в т.ч. 419439,49 грн - донараховане податкове зобов`язання та застосовано штрафну (фінансову) санкцію в сумі розміром 104859,88грн, суд зазначає наступне.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 зареєстрований фізичною особою підприємцем 26.06.2000, номер запису в ЄДРПОУ:23050170000012954.
Основним і єдиним видом діяльності за КВЕД є: вантажний автомобільний транспорт (основний) (49.41).
ФОП ОСОБА_1 здійснював господарську діяльність по наданню послуг з перевезення товарів вантажним автомобільним транспортом згідно з договорами із замовниками, а саме:
- договорів-заявок на перевезення вантажів автомобільним транспортом №3 від 04.01.2018, №89 від 21.09.2017, №97 від 30.10.2017, №115 від 07.11.2017, №131 від 24.11.2017, №137 від 30.11.2017, №145 від 04.12.2017, №149 від 06.12.2017, №153 від 08.12.2017, №160 від 11.12.2017, №164 від 13.12.2017, №168 від 15.12.2017, №177 від 27.12.2017, №181 від 29.12.2017, з ПП "Імпак";
- договорів про надання транспортних послуг №30 від 20.01.2014 та №20 від 19.12.2018 з Публічним акціонерним товариством "Житомирський маслозавод" (код ЄДРПОУ: 00182863);
- договору про надання послуг з організації перевезень вантажів автомобільним транспортом у міжнародному сполученні і транспортно-експедиторське обслуговування №1/10-18 від 01.10.2018 з ТОВ "БН-Груп" (код ЄДРПОУ: 38287265).
На виконання вказаних договорів ФОП ОСОБА_1 здійснювалося перевезення товарів для замовників власним автотранспортом, а саме сідловим тягачем DAF FT ХТ д.з.н. НОМЕР_2 з причепом, який обладнаний холодильною установкою.
В підтвердження наданих послуг ФОП ОСОБА_1 складено акти виконаних робіт, відповідно до яких з ФОП ОСОБА_1 замовники проводили розрахунки шляхом перерахування коштів на його розрахунковий рахунок в безготівковій формі.
Слід вказати, що відповідачем не заперечується факт наявності у позивача вантажного автомобільного транспорту необхідного для перевезення вантажів.
Згідно з умовами договорів перевезення вантажу ФОП ОСОБА_2 зобов`язувався доставити автомобільним транспортом надані йому замовниками послуг перевезень вантажі згідно з товарно-транспортними накладними з місця відправлення до пункту призначення і передати його уповноваженій на одержання вантажу особі, а замовники зобов`язувалися сплатити плату за перевезення вантажу, яка визначалася окремо по кожному маршруту та відображалася в договорі-заявці, що складалися сторонами договору на кожен рейс окремо.
В результаті виконання послуг з перевезення на розрахунковий рахунок ФОП ОСОБА_1 надійшло коштів 2 393 510,4 грн, а саме:
- за 2017 рік - 658 485,00грн;
- за 2018 рік - 1 022 801,4 грн;
- за 2019 рік - 712 224,0 грн.
Згідно з поданими податковими деклараціями про майновий стан і доходи за 2017-2019 роки, ФОП ОСОБА_1 до графи 5 "Вартість придбаних товарно-матеріальних цінностей, реалізованих або використаних у виробництві продукції" було включено витрати з придбаних товарно-матеріальних цінностей, що реалізовані або використані у господарській діяльності на загальну суму 2 339 863,0грн, в т.ч.:
- у 2017 році - 664459,0грн;
- у 2018 році - 966925,4 грн;
- у 2019 році - 708479,0 грн.
Придбання дизельного пального та запасних частин для автомобіля, що використовувався у господарській діяльності ФОП ОСОБА_1 , безпосереднє перевезення вантажів (товарів) підтверджується фіскальними чеками, які ФОП ОСОБА_1 , як кінцевий споживач, отримував на АЗС ТОВ "Окко-Рітейл" та ТОВ "Вест Петрол Маркет", товарно-транспортними накладними, товарними чеками на придбання автозапчастин.
Розрахунок допустимих норм витрат палива за 2017-2019 роки проведений позивачем на підставі наказу Міністерства транспорту України від 10.02.1998 за №43 "Про затвердження норм витрат палива і мастильних матеріалів на автомобільному транспорті" (із змінами та доповненнями) та врегульовано в наказах ФОП ОСОБА_1 "Про норми витрат палива" №1 від 02.01.2017, №1 від 02.01.2018, "Про перехід на зимову норму витрати палива" №3 від 30.10.2017, №2 від 21.03.2018, "Про перехід на літню норму витрати пального" №2 від 21.03.2018, №2 від 27.03.2019.
Наявні у матеріалах справи копії товарно-транспортних накладних, які виписувалися на кожне транспортування вантажу за призначенням та акти виконаних робіт, акти списання товарів №2 від 31.12.2017, №2 від 31.12.2018 та №2 від 31.12.2019 свідчать, що:
- за 2017 рік пробіг транспортного засобу, що складається з сідлового тягача та напівпричепу, склав 52553,0 км, в результаті чого було заправлено 23470,0 л дизельного пального, допустима норма витрат на пальне у 2017 році становила 22980,0 л, у той час, як було фактично витрачено 22980,0 л;
- за 2018 рік пробіг транспортного засобу склав 63570,0 км, в результаті чого було заправлено 28407,0 л дизельного пального, допустима норма витрат на пальне у 2018 році становила 28585,57 л, у той час, як було фактично витрачено 28597,0 л;
- за 2019 рік пробіг транспортного засобу склав 48250,0 км, в результаті чого було заправлено 21597,0 л дизельного пального, допустима норма витрат на пальне у 2019 році становила 20951,0 л, у той час, як було фактично витрачено 20946,03 л.
У актах виконаних робіт, які виписувались до кожної ТТН, відображено кілометраж пробігу транспортного засобу, який було виконано, та підтверджено, що пального було витрачено в межах допустимих норм.
Склад витрат і порядок їх визначення закріплений в статті 138 зазначеного Кодексу.
Зокрема, згідно з пунктом138.1 статті 138 цього Кодексу, витрати, що враховуються при обчисленні об`єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті: інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.
Відповідно до абзацу "в" підпункту 138.10.2 пункту 138.10 статті 138 ПК України до складу інших витрат включаються адміністративні витрати, спрямовані на обслуговування та управління підприємством, зокрема, це витрати на утримання основних засобів, інших необоротних матеріальних активів загальногосподарського використання (оперативна оренда (у тому числі оренда легкових автомобілів), придбання пально-мастильних матеріалів, стоянка, паркування легкових автомобілів, страхування майна, амортизація, ремонт, опалення, освітлення, водопостачання, водовідведення, охорона).
Пунктом 138.2 статі 138 ПК України встановлено, що витрати, які враховуються для визначення об`єкта оподаткування, визначаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом ІІ цього Кодексу.
Відповідно до пункту 139.9 статті 139 ПК України не належать до складу валових витрат будь-які витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку.
Згідно з пунктами 177.1, 177.2 статті 177 Податкового кодексу України доходи фізичних осіб-підприємців, отримані протягом календарного року від провадження господарської діяльності, оподатковуються за ставкою, визначеною пунктом 167.1 статті 167 цього Кодексу. Об`єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.
Пунктом 177.4 статті 177 Податкового кодексу України встановлено, що до витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів, належать, зокрема: витрати, до складу яких включається вартість сировини, матеріалів, товарів, що утворюють основу для виготовлення (продажу) продукції або товарів (надання робіт, послуг), купівельних напівфабрикатів та комплектуючих виробів, палива й енергії, будівельних матеріалів, запасних частин, тари й тарних матеріалів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об`єкта витрат; витрати на оплату праці фізичних осіб, що перебувають у трудових відносинах з таким платником податку (далі - працівники), які включають витрати на оплату основної і додаткової заробітної плати та інших видів заохочень і виплат виходячи з тарифних ставок, у вигляді премій, заохочень, відшкодувань вартості товарів (робіт, послуг), витрати на оплату за виконання робіт, послуг згідно з договорами цивільно-правового характеру, будь-яка інша оплата у грошовій або натуральній формі, встановлена за домовленістю сторін (крім сум матеріальної допомоги, які звільняються від оподаткування згідно з нормами цього розділу); обов`язкові виплати, а також компенсація вартості послуг, які надаються працівникам у випадках, передбачених законодавством, внески платника податку на обов`язкове страхування життя або здоров`я працівників у випадках, передбачених законодавством; інші витрати, до складу яких включаються витрати, що пов`язані з веденням господарської діяльності, які не зазначені в підпунктах 177.4.1-177.4.3 цього пункту, до яких відносяться витрати на відрядження найманих працівників, на послуги зв`язку, реклами, плати за розрахунково-касове обслуговування, на оплату оренди, ремонт та експлуатацію майна, що використовується в господарській діяльності, на транспортування готової продукції (товарів), транспортно-експедиційні та інші послуги, пов`язані з транспортуванням продукції (товарів), вартість придбаних послуг, прямо пов`язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, надання трудових.
В розумінні підпункту 14.1.27 пункту 14.1. статті 14 Податкового кодексу України, у редакції на час виникнення спірних правовідносин, витрати - це сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов`язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).
Водночас, згідно з підпунктом 14.1.36 названої статті господарська діяльність - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.
Таким чином, з врахуванням вимог пункту 177.4 статті 177 Податкового кодексу України однією з умов для врахування витрат на придбання товарів (робіт, послуг) при визначенні оподатковуваного доходу платника є спрямованість таких операцій на одержання доходу (економічної вигоди), на підтвердження економічної доцільності та господарської мети понесених витрат та використання отриманих благ у власній господарській діяльності.
Витрати, які враховуються для визначення об`єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу (пункт 138.2 статті 138 Податкового кодексу України).
Отже, відповідно до норм податкового законодавства фізична особа-підприємець має право включити до складу витрат відповідні суми, підтверджені розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, які безпосередньо пов`язані з отриманням доходів та господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця, і які підпадають під перелік витрат операційної діяльності.
Обґрунтовуючи правову позицію відповідач вказує, що Головним управлінням ДПС у Житомирській області було надано ФОП ОСОБА_1 письмові запити від 27.01.2020 №1088/14/06-30-33-05 "Про надання інформації", від 17.02.2020 №1939/14/06-30-33-05 та від 03.03.2020 №2550/14/06-30-33-05 "Про надання інформації" з вимогою надати інформацію щодо структури витрат, а також надання підтверджуючих первинних документів, щодо віднесення до валових витрат на придбання товарно-матеріальних цінностей за попередні звітні періоди, а саме: 2017-2019 роки.
Однак суд зазначає, що враховуючи долучені до матеріалів справи первинні документи (договори, акти виконаних робіт, товарно-транспорті накладні), вищевказані доводи відповідача є необґрунтованими, оскільки контролюючим органом не конкретизовано, які саме документи, необхідні для підтвердження витрат позивач не надав, з урахуванням тих, які були надані контролюючому органу.
При цьому, зауважень до документів, на підставі яких було сформовано валові витрати, надані позивачем при проведенні перевірки, у акті перевірки не зафіксовано.
Правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні визначає Закон України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 №996-ХІV (далі - Закон №996-ХІV).
Відповідно до статті 1 цього Закону (тут і далі - у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства; первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.
Згідно із частиною першою статті 9 Закону №996-ХІV підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
Частиною другою зазначеної статті передбачено, що первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Таким чином, правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на формування витрат, що враховуються при визначенні об`єкта оподаткування, наступають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів (робіт, послуг) з метою їх використання у власній господарській діяльності, що пов`язані з рухом активів, зміною зобов`язань чи власного капіталу платника, та відповідають економічному змісту, відображеному в укладених платником податку договорах, що має підтверджуватись належним чином оформленими первинними документами.
Аналіз реальності господарської діяльності повинен здійснюватися на підставі даних податкового, бухгалтерського обліку платника податків та відповідності їх дійсному економічному змісту. При цьому в первинних документах, які є підставою для бухгалтерського обліку, фіксуються дані лише про фактично здійснені господарські операції.
Відтак підтвердженням господарської операції виходячи з визначення Закону №996-ХІV є саме рух матеріальних активів та коштів між контрагентами, натомість первинна документація є відображенням такої операції.
Будь-який документ, виданий від імені суб`єкта господарювання (платника податків), що не був позбавлений відповідного статусу на час складення цього документа, має силу первинного документа та згідно зі статтею 44 ПК України та статтею 9 Закону №996-ХІV підтверджує дані податкового обліку суб`єкта господарювання та/або його контрагентів у тому разі, якщо цей документ містить, зокрема: достовірні дані про фактично здійснену господарську операцію та відображає її економічну суть; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Щодо посилання відповідача на те, що позивачем не було надано акти списання ПММ, то суд зазначає наступне.
Відповідачем не заперечується, що позивач перебуває на спрощеній системі оподаткування.
За приписами ч.1 ст.2 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" у редакції чинні на час здійснення позивачем господарських операцій у 2017-2019 роках визначено, що цей Закон поширюється на всіх юридичних осіб, створених відповідно до законодавства України, незалежно від їх організаційно-правових форм і форм власності, на представництва іноземних суб`єктів господарської діяльності (далі - підприємства), які зобов`язані вести бухгалтерський облік та подавати фінансову звітність, а також на операції з виконання державного та місцевих бюджетів і складання фінансової звітності про виконання бюджетів з урахуванням бюджетного законодавства.
При цьому п.2 ст.3 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні передбачено, що бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, який ведеться підприємством.
Аналіз наведених норм свідчить, що дія цього Закону не поширюється на таку категорію суб`єктів господарювання як фізичні особи-підприємці.
З огляду на наведене, суд дійшов висновку, що у позивача відсутній обов`язок складати акти списання ПММ за кожною господарською операцією з перевезення.
Крім того, позивачем фактично було складено річні акти на списання ПММ, що підтверджується наявними у матеріалах справи їх копіями (т.1 а.с.110-112, т.7 а.с.204-205).
Використання паливно-мастильних матеріалів в господарській діяльності підтверджується документами, які є в матеріалах справи, зокрема: товарно-транспортні накладні; акти на списання запасних частин та ПММ; акти виконаних робіт, наявності автопарку в платника, рухом коштів по рахунках.
Враховуючи вказані обставини, позивач правомірно включив до валових витрат використання ТМЦ в сумі розміром 2330219,40 грн за 2017-2019 роки.
З огляду на наведене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, про безпідставне донарахування контролюючим органом суми податкового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб на суму 419439,49 грн та застосування штрафної (фінансову) санкції в сумі 104859,88 грн, всього на суму 524299,37 грн згідно з податковим повідомленням-рішенням №0005923305.
Щодо оскарження податкового повідомлення-рішення №0005913305, згідно з яким ФОП ОСОБА_1 донараховано грошове зобов`язання з військового збору в сумі 34953,30 грн та застосовано штрафну (фінансову) санкцію в сумі 8738,33 грн, всього на суму 43691,63 грн, суд зазначає наступне.
Згідно з приписами п.16.1, підрозділу 10, розділу XX ПК України встановлено, що тимчасово, до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України, встановлюється військовий збір.
Платниками збору є особи, визначені п.162.1 ст.162 цього Кодексу. Об`єктом оподаткування збором є доходи, визначені ст.163 цього Кодексу. Ставка збору становить 1,5 відсотка від об`єкта оподаткування, визначеного підпунктом 1.2 цього пункту. Отже об`єктом оподаткування військового збору є чистий оподатковуваний дохід.
Висновки контролюючого органу про порушення вимог податкового законодавства щодо сплати військового збору в сумі 34953,30 грн ґрунтуються на висновках про завищення позивачем валових витрат.
Оскільки суд дійшов висновку про необґрунтованість висновку відповідача про завищення позивачем валових витрат в сумі розміром 2330219,40 грн, внаслідок чого ФОП ОСОБА_1 було збільшено чистий оподатковуваний дохід, тому нарахування позивачу суми військового збору згідно з податковим повідомленням-рішенням №0005913305 є також протиправним.
Щодо оскарження податкового повідомлення-рішення від 02.04.2020 №0005903305, яким донараховано грошове зобов`язання з податку на додану вартість на суму 288417,00 грн в т.ч. 230734,00 грн донараховане податкове зобов`язання та застосовано штрафну (фінансову) санкцію в сумі 57683,00 грн, суд зазначає наступне.
ФОП ОСОБА_1 у перевіряємий період не був зареєстрований платником ПДВ.
Згідно з п. 181.1 ст. 181 ПКУ у разі якщо загальна сума від здійснення операцій з постачання товарів/послуг, що підлягають оподаткуванню згідно з цим розділом, у тому числі з використанням локальної або глобальної комп`ютерної мережі, нарахована (сплачена) такій особі протягом останніх 12 календарних місяців, сукупно перевищує 1000000 гривень (без урахування податку на додану вартість), така особа зобов`язана зареєструватися як платник податку у контролюючому органі за своїм місцезнаходженням (місцем проживання) з дотриманням вимог, передбачених статтею 183 цього Кодексу, крім особи, яка є платником єдиного податку першої - третьої групи.
Відповідно п. 183.1 ст. 183 ПКУ будь-яка особа, що підлягає обов`язковій реєстрації як платник податку, подає до контролюючого органу за своїм місцезнаходженням (місцем проживання) реєстраційну заяву.
Згідно з п.183.4 ст.183 ПКУ у разі переходу осіб із спрощеної системи оподаткування, що не передбачає сплати податку, на сплату інших податків і зборів, встановлених цим Кодексом, у випадках, визначених главою 1 розділу XIV цього Кодексу, за умови, що такі особи відповідають вимогам, визначеним пунктом 181.1 статті 181 цього Кодексу, реєстраційна заява подається не пізніше 10 числа першого календарного місяця, в якому здійснено перехід на сплату інших податків і зборів, встановлених цим Кодексом. Якщо такі особи відповідають вимогам, визначеним пунктом 182 1 статті 182 цього Кодексу, реєстраційна заява подається у строк, визначений пунктом 183.3 цієї статті.
Згідно з пп. "а" п.185.1. ст. 185 ПКУ об`єктом оподаткування є операції платників податку з а) постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у т.ч. операції з передачі права власності на об`єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту; а також з передачі об`єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу орендарю.
Так, підставою для винесення податкового повідомлення-рішення від 02.04.2020 №0005903305 є висновки податкового органу про те, що в період з 01.01.2017 до 31.12.2019 позивачем здійснено розрахунки з покупцями (замовниками) послуг у безготівковій формі через розрахункові рахунки, відкриті у банківських установах, всього на суму 2468224,40 грн, загальна сума доходу від здійснення операцій з постачання товарів/послуг, що підлягають оподаткуванню згідно з розділом V ПК України, нарахована (сплачена) протягом останніх 12 календарних місяців, сукупно перевищила 1000000 гривень (без урахування податку на додану вартість) та становила 2468224,40грн.
В обґрунтування висновків акту перевірки відповідач зазначає, що згідно з банківськими виписками по поточному рахунку № НОМЕР_3 , відкритому в ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" (МФО 300335), обсяг отриманих доходів у вигляді оплати за надані послуги за останні 12 місяців був перевищений ФОП ОСОБА_1 з 01.07.2017 по 30.06.2018 та становив 1005454,00 грн, тому відповідно до положень п.181.1 ст. 181 ПКУ позивач зобов`язаний був зареєструватися як платник податку на додану вартість.
Спростовуючи висновки податкового органу позивач зазначає, що відповідачем помилково було враховано до складу сукупного оподатковуваного доходу кошти, які були повернені банком на рахунок позивача у зв`язку з відмінами транзакцій по видачі готівки через технічні збої в банківській системі, на підтвердження чого позивач надав виписки з банківського рахунку за період 2017-2019 років та витяги з історії по картковому рахунку, які деталізують суть транзакцій.
Дослідивши матеріали справи, суд враховує, що висновки контролюючого органу за результатами планової виїзної документальної перевірки повинні бути обґрунтовані та підтверджені доказами, отриманими шляхом проведення безпосереднього дослідження матеріалів перевірки.
В розумінні частини 1 статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Разом з тим, згідно з частиною 1 статті 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
В силу положень частини 2 статті 74 КАС України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до частини 1 статті 75 КАС України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а за правилом частини першої статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Так, зі змісту акту перевірки та пояснень представника відповідача встановлено, що висновки акту перевірки про перевищення доходу позивача 1000000 грн ґрунтуються на даних з банківських виписок, зокрема, графи "Призначення платежу". Водночас, під час проведення перевірки ревізором не було враховано, що у банківських виписках за період, який підлягав перевірці, двічі відображено однакові суми коштів, які, як зазначає позивач, були відображені у банківській виписці по рахунку у зв`язку з відхиленням операції зі зняття готівкових коштів.
Таким чином, суд встановив, що відповідач під час проведення перевірки дійшов помилкового висновку про перевищення доходу ФОП ОСОБА_1 1000000 грн в період з липня 2017 року по червень 2018 року
Крім того, враховуючи, що висновки акту перевірки ґрунтуються на даних з банківської виписки позивача, акт перевірки не містить доказів встановлення перевіряючими особами залишку коштів на рахунку ФОП ОСОБА_1 станом на 01.07.2017 з метою визначення доходу позивача за вказаний період та встановлення факту перевищення доходу 1000000 грн, що свідчить про недостовірність проведених контролюючими особами розрахунків.
З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 02.04.2020 №0005903305, яким донараховано грошове зобов`язання з податку на додану вартість на суму 288417,00 грн, в т.ч. 230734,00 грн донараховане податкове зобов`язання, а 57683,00грн - штрафна (фінансова) санкція.
Стосовно доводів апелянта на пропуск позивачем строку звернення до суду, колегія суддів зазначає наступне.
За змістом частин першої та другої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
При цьому, строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів.
Процесуальні строки дисциплінують суб`єктів адміністративного судочинства, роблять процес динамічним і прогнозованим. Без наявності строків на ту чи іншу процесуальну дію або без їх дотримання в адміністративному судочинстві виникнуть порушення прав сторін - учасників адміністративного процесу. Недотримання встановлених законом строків зумовлює чітко визначені юридичні наслідки.
За загальним правилом перебіг строку звернення до адміністративного суду починається з дня виникнення права на адміністративний позов, тобто коли особа дізналася або могла та повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Поряд з цим суд повинен гарантувати доступ до правосуддя особам, які вважають, що їх право порушене, і діяли добросовісно, але пропустили строк звернення до суду з поважних причин. У випадку пропуску строку звернення до суду, підставами для визнання поважними причин такого пропуску є лише наявність обставин, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами.
Суд зазначає, що при вирішенні питання дотримання позивачем строку звернення до суду із позовом першочергово слід визначитись із строком, який підлягає застосуванню до спірних правовідносин, та моментом початку його перебігу. Лише після встановлення зазначених обставин суд переходить до оцінки поважності причин пропуску такого строку, якщо він дійсно був пропущений.
Суд вказує, що відповідно до ч.1 ст.121 КАС України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
Отже, для поновлення пропущеного строку, встановленого законом, необхідно встановити наявність поважних причин пропуску строку звернення до суду, які об`єктивно перешкоджали особі вчасно подати позовну заяву.
Поважними причинами пропуску строку звернення до суду визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами.
У постанові від 19.01.2021 у справі №300/1411/19 Верховний Суд зазначив, що у випадку пропуску строку звернення до суду підставами для визнання поважними причин такого пропуску є лише наявність обставин, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами.
Верховний Суд у постанові від 08.08.2019 у справі №127/13736/16-а зазначив, що незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.
У постанові від 24.02.2021 у справі №540/2097/18 Верховний Суд висловив правову позицію, що юридична необізнаність не може визнаватися тією непереборною обставиною, явищем чи фактором, що завадили позивачу з дотриманням установлених законом строків звернутися до суду з позовом.
Верховний Суд у складі Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних спорів Касаційного адміністративного суду у постанові від 31.03.2021 у справі №240/12017/19 зауважив, що триваюча пасивна поведінка особи не свідчить про дотримання такою особою строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.
Матеріали справи свідчать, що предметом оскарження у справі, що розглядається є податкові повідомлення-рішення прийняті ГУ ДПС 02.04.2020 №0005923305, №0005913305 та №0005903305.
При цьому, під час первинного розгляду справи судами встановлено, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення отримані ОСОБА_1 - 01.06.2020, що ні позивачем, ні його представником не заперечувалося та не спростовувалося.
До Державної податкової служби України з оскарженням вказаних податкових повідомлень-рішень позивач не звертався.
У постановах від 26.11.2020 у справі №500/2486/19 та від 27.01.2022 у справі №160/11673/20 Верховний Суд наголосив на тому, що зміна судової практики, що відбулася після ухвалення судами остаточного рішення, не повинна порушувати принцип правової визначеності та стабільності правового регулювання, чинного на час розгляду справи судами попередніх інстанцій. Задля додержання принципу правової визначеності та забезпечення права на справедливий суд, які є елементами принципу верховенства права, зміна сталої судової практики, яка відбулася в бік тлумачення норм права щодо застосування коротших строків звернення до суду, може розглядатися судами як поважна причина при вирішенні питання поновлення строків звернення до суду в податкових правовідносинах, які виникли та набули характеру спірних до зміни такої судової практики.
Саме тому, до суду з даним позовом позивач звернувся лише 10.09.2021, тобто як поза межами шестимісячного строку, який обчислюється з моменту отримання - 01.06.2020, так і поза межами шестимісячного строку з моменту зміни правової позиції щодо обчислення строку звернення до суду (26.11.2020 - прийняття Верховним Судом постанови у справі №500/2486/19), на яку посилається позивач.
Однак, щодо наданих позивачем доказів в обґрунтування поважності причин пропуску строку звернення до суду, а саме виписок з медичної карти позивача про звернення до лікаря, зокрема: за 24.08.2020, 03.09.2020, 16.09.2020, 07.10.2020, 03.11.2020, 30.12.2020, 11.01.2021, 02.02.2021, 09.03.2021, 07.05.2021, 16.06.2021, 06.08.2021, судом першої інстанції правильно зазначено, що за наданими доказами не підтверджується безперервний хворобливий стан позивача.
Верховний Суд у постанові від 12 лютого 2020 року у справі № 560/3070/19 зазначив, що амбулаторне лікування розуміє під собою лікувально-профілактичні дії, які надаються особі (основні види медичної допомоги), як в самій амбулаторії (без залишення в лікарні на стаціонар), так і вдома.
Хвороба, перебування на амбулаторному лікуванні не є перешкодою для звернення до суду з позовом та не є об`єктивно непереборними обставинами, оскільки залежать виключно від волевиявлення самого позивача та належного використання ним своїх прав, визначених нормами закону.
Зазначений висновок узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 22 листопада 2019 року у справі № 120/4137/18-а, відповідно до якої перебування особи на амбулаторному лікуванні, на відміну від стаціонарного, не позбавляє можливості такої особи реалізувати своє право на захист порушених прав, як самому, так і через представника.
Отже суд враховує, що періоди перебування на стаціонарному лікування є поважними причинами пропуску строку, але на вказаний період строк звернення до суду лише зупиняється та продовжується на ступний день, після того, як такі підстави відпали.
Тобто, з урахуванням періоду перебування на стаціонарному лікуванні в період з моменту зміни правової позиції щодо обчислення строку звернення до суду (26.11.2020 - прийняття Верховним Судом постанови у справі №500/2486/19), а саме 10.03.2021 по 26.03.2021 (16 днів), та з 12.07.2021 по 23.07.2021 (11 днів), пропуск строку звернення до суду обґрунтовано з поважних причин лише за 27 днів.
Період перебування на лікуванні з 21.09.2021 по 06.10.2021 не враховується судом, оскільки мав місце після звернення до суду.
Судом першої інстанції обґрунтовано критично оцінено доводи представника позивача, вказаних у заяві про поновлення строку звернення до суду, що саме весь період з 24.08.2020 по 23.07.2021 є пропущений з поважних причин.
В свою чергу, з урахування обчислення строку звернення до суду з моменту зміни правової позиції щодо обчислення строку звернення до суду (26.11.2020 - прийняття Верховним Судом постанови у справі №500/2486/19) та з урахуванням продовження такого строку на строк 27 днів, що обґрунтовано, як поважний, закінчення строку звернення (27.05.2021 + 27 днів = 22.06.2021) до суду не входить в межах фактичного строку звернення до суду з цим позовом - 10.09.2021.
Водночас, суд враховує, що в межах розгляду справи №240/13175/21 фізична особа-підприємець ОСОБА_1 вже у червні 2021 року звернувся до суду з позовом, у якому просив: визнати протиправним та скасувати повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Житомирській області №0005903305, яким визначено суму податкового зобов`язання з податку на додану вартість у сумі розміром 230734 грн та штрафними санкціями - 57683грн.
Відповідно до ухвали Житомирського окружного адміністративного суду від 08.07.2021 відкрито провадження у адміністративній справі №240/13175/21 та ухвалою суду від 11.08.2021 заяву фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задоволено, а адміністративний позов залишено без розгляду.
Відповідно до відомостей із автоматизованої системи "Діловодство спеціалізованого суду" ухвала суду від 11.08.2021 про залишення позовної заяви без розгляду направлена ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку 02.09.2021.
Суд наголошує, що до Житомирського окружного адміністративного суду позивач з даним позовом звернувся 10.09.2021.
Згідно з ч.1 ст.121 КАС України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
Поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій, що підтверджені належними доказами.
Інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності в публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
У випадку пропуску строку звернення до суду, підставами для визнання поважними причин такого пропуску є лише наявність обставин, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами.
Крім цього, Верховний суд у постанові від 29 вересня 2022 року у справі №500/1912/22 зазначив, що при застосуванні процесуальних норм слід уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до нівелювання процесуальних вимог, встановлених законом. Надмірний формалізм у трактуванні процесуального законодавства визнається неправомірним обмеженням права на доступ до суду як елемента права на справедливий суд згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Беручи до уваги наведене, суд дійшов висновку, що обґрунтованими є доводи позивача щодо того, що з урахуванням зміни (26.11.2020) сталої судової практики, яка відбулася в бік тлумачення норм права щодо застосування коротших строків звернення до суду, вказана підстава розглядається судом як поважна причина. При цьому враховуючи підтверджені періоди перебування позивача на стаціонарному лікуванні, строк звернення до суду закінчується 22.06.2021 (27.05.2021 (шестимісячний строк з 26.11.2020) + 27 днів (період лікування) = 22.06.2021).
Водночас підлягає врахуванню судом період первинного звернення до суду в межах розгляду справи №240/13175/21 (у червні 2021 року), тому звернення до суду 10.09.2021 із позовом про оскарження податкових повідомлень-рішень в межах розгляду даної справи, тобто відразу (в тижневий строк після направлення ухвали про залишення без розгляду позову у справі №240/13175/21), у своїй сукупності свідчить про відсутність зволікань зі сторони позивача щодо вчасного звернення до суду за захистом про порушення своїх прав та інтересів та є поважними причинами пропуску строку звернення до суду.
З огляду на викладені обставини, враховуючи наявність поважних причин порушення позивачем строку звернення до суду із цим позовом, з метою недопущення порушення процесуальних прав позивача та створення перешкод для доступу до правосуддя, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для визнання поважними причин пропуску строку для подання позовної заяви та його поновлення.
Оцінюючи позицію апелянта, колегія суддів вважає, що обставини, наведені в апеляційній скарзі, були ретельно перевірені та проаналізовані судом першої інстанції та їм була надана належна правова оцінка. Жодних нових аргументів, які б доводили порушення судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права при винесенні оскаржуваного рішення, у апеляційній скарзі не зазначено.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Житомирській області залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2025 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України. 

Постанова суду складена в повному обсязі 28 січня 2026 року.

Головуючий	 		Курко О. П.	
 	 	 	 	
Судді	 	  	Боровицький О. А.    Смілянець Е. С.